67 



siku a psychologu Fechnerovi, jenž sám jsa filosof nejdříve jako 

 dr. Mises nejkrutějším sarkasmem, až nevázaně rozpustilým, stíhá 

 Hegeliany a pak proti nim píše vážný, konstruktivní spis, plný 

 srdce: »Dic Tagesansicht gegen dle Nachtsansicht«. 



Noc skutečně po Hegelovi nastávala: methoda, jež byla sytá 

 konstrukce a slába k další, počala bořiti, rozbila vše, co postavili 

 jiní a ona sama. Stirnerem dokonává svou samovraždu - - nezbude 

 skutečně nic, jak Stirner sám vítězně volá. Ale zůstává pořád touž, 

 a jako za lesku svého stavila pojmy, za úpadku jen proti nim se 

 obrací, a jakkf>li vidí Stirner právem v pojmech jen »Gespenst, 

 Spuk«, přece v cv\0 knize proti nim bojuje. 



Mackay nazv\:i Stirnera nejkonsekvenmějšíni německým my- 

 slitelem a jako největší přednost vytýká jeho nepřekonatelnou, 

 bezohlednou logiku. Tato logika skutečně v celé knize provedena 

 jest, ale moderní čtenář v ní vidí nikoli přednost, nýbrž vadu. 

 Logika byla apriorní filosofii tím, čím jest nám nyní nesčetná 

 řada pozorování: vyšlo se od myšlénky, která se zdála nepopira- 

 telnou, postupovalo se jako v mathematice: co jest správně nale- 

 zeno, jest správno, byť to byly i imaginární veličiny a čtvrtý rozměr 

 v prostoru. Ale taková mistrná logika zaslepuje a málo jest platná, 

 máme-li jednati o kausálním spojení věcí, jichž základy jen čá- 

 stečně známe. Sim i SJrnerova díla je ethický a sociologický; 

 moderní ethik a sociolog by za nezbytnou podmínku správnosti 

 své práce pokládal prozkoumati důkladně velikou řadu morálních 

 a sociálních zjevů, a pak indukcí a analogií by odvodil zákony, 

 kterým by se neosmělil přikládati všeobecnou platnost: Stirner 

 má za jisté, že člověk produkuje svět, a z toho plyne celé pásmo 

 spekulací. 



Stirner, ač systému filosofického neutvořil, stojí tudíž přece 

 naprosto pod vlivem filosofů systematických, jsa extremní výstřelek 

 Hegelianismu. Že jeho názor světový jest pouze kathedrový, že to 

 není odpozorovaný život, naopak nepochopení skutečného žití 

 a myšlení přirozeného člověka, a že nauky jeho jsou prakticky 

 života neschopny, vysvitne, rozebereme-li speciálně aspoň některé 

 jejich vývody a výsledky. 



Stirner neznal ani duševní povahy svých současníků. To, co 

 povídá o lidech nové doby v oddílech »die Neuen* a »die Freien«, 

 jest čerpáno ze spisů, a sice spisů, které byly sbírkou dogmat své 

 doby, nikoli zrcadlem mravů a činů, a pak z osobního styku 

 s lidmi vynikajícími, kteří nebyli typickými představiteli svých 

 vrstevníků, nýbrž jejich vůdci, následovanými sotva z dálky ně- 

 kolika přívrženci. Nebylo by jinak možno, aby Stirner prohlásil, 

 že pověra, katolicismus, protestantismus, národnost jsou stanoviska 

 překonaná, aby přehlédl miliony, jež je za nezviklané pravdy po- 

 važovali. Drasticky jeví se tato neznalost skutečného stavu ve 



