(.8 



Stirnerové výroku k Meissnerovi, jenž mu svého Žižku předložil: 

 >Mél jste z Zižky udělati komické epos hrdinské, jakousi Batra- 

 chomyomachii! Protivy papežství a protestantismu se tak dokonale 

 přežily, že báseň takového obsahu jen u theologů může buditi 

 zájem.* Neméné nápadné a nám absurdní je místo v ^Jediném a 

 jeho vlastnictví*, kde vidí v německém národě jen přelud, kde se 

 vysmívá myšlénce, že by 38 států německých se mohlo sjednotiti: 

 již zvoní hrana Němectvu a nad hrobem jeho stojí národem a 

 státem nevázaný vlastník Jediný. Čtvrt .století po vydání této knihy 

 vstává sjednocené císařství Německé, a stát i národ jsou ve větší 

 míře vůdčími ideami Hdstva vzdělaného, než kdy jindy. 



Právě tak málo, jako své současníky, zná Stirner lidstvo dob 

 minulých: jeho historie lidstva je historie filosofie, a historie filo- 

 sofie není historie lidstva. V dobách, kdy působili sofisté, a kdy 

 Sokrates kázal mravnost, ani v Athénách, nejvzdělanějším městě 

 světa, neměla větší část občanů nejmenšího interessu filosofického. 

 Když za římského císařství zkvétal stoicismus a skepticismus, uctíval 

 lid božstva římská, hellenská i orientální tak jako za časů Homer- 

 ských. Proč přijaly ty massy křesťanství.'' Ne protože přinášelo 

 ducha, ale protože slibovalo lásku, protože nový bůh zdál se lidem 

 bližší, laskavější a štědřejší než někdejší Olympané. Ve filosofii 

 samé přehlíží Stirner veliký proces patristiky a scholastiky, jímž 

 teprv z nauky Syna Člověka, docela praktické a populární, utvo- 

 řena ona transcendentální dogmatika, o které Stirner mluví. Zrovna 

 tak bylo s vítězstvím protestantismu; bůh, kterého Řím odklidil 

 do nebe a tabernakula, sestoupil znovu na zemi v bibli, svobodném 

 výkladu písma, lid nalezl v protestantismu osvobození od hierarchie. 

 Ale při této změně náboženství měli věřící stále něco společného: 

 nikdy se nestarali o vysokou theologii, nýbrž žili pořád svým po- 

 zemským zájmům a přáli si jen, by bůh v jejich slabosti jim při- 

 spěl, a vzhlížejíce k němu s dětinskou důvěrou, ochotně přijímali 

 jeho mravní nařízení, nedovedouce se při tom odloučiti od svých 

 pověr a zvyklostí. Morálka nebyla nikdy kvintensencí dogmatik)% 

 nýbrž stála vedle ní a byla vždy populárnější. Velmi těžkého 

 omylu se dopouští Stirner, když říká (nikoli první): konec staro- 

 věku je vláda nad světem věcí, konec křesťanství vláda nad světem 

 ducha. Vlády nad světem věcí nikdy dosaženo nebylo, ani zdán- 

 hvě, tím, že by pověry přestaly, tím méně ve skutečnosti; říká se, 

 že rozvoj vědy a průmyslu člověku podmanil přírodu, a právě teď, 

 čím lépe přírodu známe, vidíme, jak málo proti ní zmůžeme. Celé 

 lidstvo nedovede vyšinouti zemi z její dráhy nebo vytvořiti nej- 

 menší živou bytost z hmoty neživé. Zrovna tak i svět ducha není 

 překonán: stále jsou nejmocnějšími popudy k činu idey, jen staré 

 se vyměňují za nové. Za zdařilé jest pokládati dovození, jak Feuer- 

 bach postupuje vskutku v duchu křesťanství, rozuměj ovšem trans- 

 cendentálního; podobně i postup liberaHsmu politického, sociálního 



