69 



a humánního je správně líčen, leČ skutečné jich pohnutky nebyly 

 abstraktní uvažování ceny člověka, nýbrž cit, utrpení, jehož se lidé 

 chtějí zbaviti. To, co Stirner říká o socialismu, platí téměř plně 

 o theoretických spisech Marxových (tenkrát socialismus zahajujících)' 

 ale jen v nepatrné míře o smýšlení a cítění prostého proletáře- 



Při pojetí jednotlivých společenských celků praví Stirner jistě 

 docela správně, že charakter společnosti jest ničen charakterem 

 jejích členů; ale ihned konkrétních výsledků této zásady nedbá, 

 nýbrž vykládá, jak na př. základem rodiny je jen rodinná pieta a 

 víra v nerozlučitelnost manželství. Jemu přestává spojení syna 

 > matkou přerušením pupečníku: to necení pranic, že veliké množ- 

 ství tělesných i duševních vlastností rodičů na děti přechází, a že 

 již tato veliká podobnost je zřídlem »rodinného ducha«. Kdyby 

 Stirner nepokládal za absurdní pojem přirozené společnosti, nebyl 

 by mohl přehlédnouti, že již u zvířectva, u něhož nemůže býti 

 řeči o nějakých vštípených ideách, jest útvar rodinný již hotový 

 a někdy velmi pevný, a že rodina jest nejpevnější institucí u všech 

 primitivních národů. Abychom pochopili, proč Stirner rodinu za 

 čistě umělý výtvor společenský ]iovažuje, rozpomeňme se, kolik 

 sám rodinného života poznal: jako dítě vychov^án byl skoro jen 

 od cizích lidí, jako choť nebyl nikdy otcem a nezažil, pokud víme, 

 žádného intimního soužití se svou první ani druhou ženou. 



Zrovna tak prohlašuje neprávem i národ a lidstvo za idey 

 kterými je dialektická filo.sofie udělala: objektivně jsou to rassy a 

 druh, tak jako zoologie zná plemena a druhy, subjektivně jasnější 

 neb nejasnější jjoznání této skutečné příbuznosti a podobnosti. 

 Xárod není skupina lidí, k nimž vztahuji určitou ideu, nýbrž lidé, 

 kteří mají týž jazyk, podobné zvyky a jiné společné tělesné i du- 

 ševní znaky. O Stirnerově úsudku platí podobně jako při rodině: 

 Braniborským Němcům století XIX. nebyla národno.st něčím, co 

 by stále musili brániti a proti cizím vlivům ochraňovati, Stirner 

 se nelišil znakem »Němectví« od nikoho ve svém okolí, a proto 

 ani nevěděl dobře o něm. Týmž způsobem vysvětlíme, proč Stirner 

 nerozeznává příliš stát a národ: jest to zjev obyčejný u myslitelů 

 nepocházejících z národů, kteří se svým vlastním státem vedou boj, 

 protože je jim cizí, jako na př. národ český. V kritice států mluví 

 Stirner stále i)roti onomu státu, který stojí jako anthropomorfistick-ý 

 l)ůh nad námi, .sahá do každého našeho hnutí a žádá, bychom 

 všecko .své konání mu obětovali. Dovedeme si pomysliti, že jiné 

 l)řcd.stavy o státě nemohlo býti za tehdejší vlády absolutistické 

 byrokratie po celé Evropě, ale na Stirnera ji.stě působila nejvíce 

 ílegelov.ská theorie státu. 1 v nynější době k nám vniká jen po- 

 malu vědomí, v Anglii na př. již ode dávna trvající, že .stát 

 jsou občané .sami, nic vyššího nad nimi, ba ani ji jich povinnosti 

 a nejle|)ší snahy. Z anthropomorfistického ponětí státu plyne též. 



