70 



Že stát nesmí připustiti žádný odpor, žádnou kritiku se strany ob- 

 čanů. Na kritice státu, která opět a opčt se v knize Stirnerové 

 <.l)|r\ iijc, vidíiiK nrjlr])!', co míní svým tvrzením: Hierarchie ist 

 (jedankenherrscliaťt. U něho skutečně abstraktní myšlénka panuje, 

 proto je každé osvobození ducha pro néj porobou individua (viz 

 na ])!. katolicismus a protestantismus); nikde nevidí, že se stýkají 

 Hdé s luhiii, ne- idey s ideami, a proto jen může říci, že proti 

 jednotlivým státům dovede leckdo bojovati, proti pojmu státu se 

 opříti bylo by prý pravé hrdinství. 



Když Stirner ukázal, že všechna víra, filosofie, mravnost, vzne- 

 šené idey jsou jen blud, kterému ke své škodě sloužíme, analy- 

 suje skutečné jednání člověka a odhaluje, že jsme všichni egoisty 

 a individualisty. Tyto demonstrace jsou nejlepší a nejpřesvědčivější 

 stránky jeho díla, výborné je dovození, že vše veliké jest egoi- 

 stické vystoupení individua, jak ošklivé jest vzdávřiti se vlastní 

 svobody jednání a býti pouhou loutkou v rukácli společnosti, státu, 

 národa. Když čteme, jak národnost, stát, lidství, náboženství je 

 naše vlastnictví, jak láska se vyvozuje z egoismu, jak individuelní 

 hrdost se má státi místo zákona měřítkem mravnosti, čekáme, že 

 na těchto zásadách, které sami rádi přijímáme, se zbuduje celá 

 nová sociální a morální soustava. Tu z nich již vyčetli individuali- 

 stičtí anarchisté, kteří Stirnera přijali za svého proroka. 



Ale zamrazí nás, když čteme dále. Stirner, dokonavatel ú])adku 

 dialektiky, ]& filosofický nihilista. Člověk, který je pánem světa věcí 

 i světa ducha, dokáže to jen tak, že je oba zničí. Odtud plyne 

 onen výsměch křesťanství a filosofii, že nedovedou ničiti, nýbrž 

 jen reformovati, stavíce místo sbořeného nebe zase nové. Je to 

 nepochopení základních potřel) člověka, který jako potravy a 

 vzduchu potřebuje dogmatu i ethosu, umění a vědy. To, co strá- 

 víme, není zničeno, nýbrž nejlepší část toho vchází ve krev a 

 svaly naše, a tak i celý duševní život náš, má-li býti požitkem, 

 jak Stirner chce, nemůže býti ničením, nýbrž skutečným osvojováním 

 a produkováním myšlének. Stirner byl příliš filosofický radikál, 

 než aby měl smysl pro skutečný život, nedovede pochopiti, že 

 někdo může stát využívati, aniž ho zničí, a nepodává ani v celém 

 dlouhém výkladu o obcování* a -požitku* >-^jediného« návodu, 

 jak se člověk stane vlastníkem majetku, myšlének atd. jiného člo- 

 věka: vždyť si myslí, že je vezme státu, společnosti atd., jakmile 

 bude přesvědčen, že jsou jeho, snad pouze tímto vědomím. O ne- 

 praktičnosti podává nejen důkaz vlastní jeho život, nýbrž i naivní 

 domněnka, že spolek bude nástrojem jednotlivce, něčím docela 

 iiným než stát a společnost. 



Na Stirnerovi jeví se i tragika velkého, důsledného intellektu, 

 jenž dusí úvahami cit i vůli, ničí aktivný život skutků a sám hasne 

 jako svíce, k níž sám se přirovnává. ^íohl býti ten život snad po- 



