poznaly, že něco velikého se stalo, a teprve Haeckel dal na kon- 

 tinentě evropském iniciativu k výbojnému postupu bioloírje do 

 víccli obolů současného myšlení. 



Chceme-li některou školu vědeckou vystihnouti netoliko 

 v jejich theoretických výsledcích, nýbrž i v celé její aktualitě ži- 

 votní a \\/iia!iiii \š(obecném, vybíráme si obyčejně některého je- 

 jího charakleristickéiio zástupce. Kdo pozoruje přírodovědecký 

 evolucionismus devatenáctého století, bude jistě přilákán typickou 

 postavou >Jenského proroka* Arnošta Haeckela. Kdežto tvůrce 

 selekční theorie, Charles Darwin, v ústraní svého venkovského sídla 

 v Downu kladl pevné základy pro novou budovu biologie, ne- 

 ohlížeje se, zda stěny její budou se ozývati přátelskými hovory 

 nebo výkřiky hněvu, byl Haeckel prvním z těch, kteří v jedné ruce 

 kladivo a v druhé meč, byli zároveň dělníky na novém díle 

 i obránci jeho. Kulturní poslání descendenční nauky, jež u osoby 

 Darwinovy \ dáli se ztrácí, vystupuje v popředí v Haeckelovi, za- 

 stiňujíc téměř vědecké její prohlubování. A jako díla toho nikdy 

 neopustil, tak nezměnil ničeho ani na základech, které první sta- 

 vitel zbudoval; s hlubokou pietou pro svého mistra vztýčil na nich 

 smělou budovu, která byť z veliké části byla jen vzdušnou kon- 

 strukcí, přece činí dojem úplné stavby a může býti příbytkem 

 těm, kteří nemají odvahy bydliti pod bouřlivým nebem kritiky 

 a skepse anebo haliti se chladnou pokrývkou resignace. 



Snažíce se kriticky osvětliti Haeckelův pokus o filosofický 

 systém vyrůstající z přírodních věd, jejž sám nazývá monismem, 

 budeme vyšetřovati, zda principy, které od Darwina převzal, vhodně 

 byly voleny; pokusíme se ukázati, jak ve zpracování jich působil 

 ráz individuality Haeckelovy, a různé vlivy, kterým dříve vydán 

 byl; uvážíme všeobecné podmínky a základní vlastnosti, jež pří- 

 rodně filosofická soustava míti musí, by vyhověla potřebám mo- 

 derního myslitele; a na konec posoudíme celou soustavu v té 

 podobě, kterou jí autor v poslední své knize dal, nepomíjejíce ani 

 některých podrobností, jež pro myšlenkový směr i obzor nejen 

 spisovatelův, nýbrž i většiny přírodovědců jsou nanejvýš typické. 



Soustava, kterou Haeckel ve dvaceti statích své » filosofické 

 závěti « »Die Weltráthsel* (» Záhady světa«), vyšlé r. 1899, v roz- 

 vrhu značně nesouměrném podává, není vlastně nová. Jádro všech 

 všeobecných názorů, které kdy propagoval, obsahuje dílo nyní již 

 vzácné a nemnoho čtené »Generelle Morphologie«, spis dvaatřiceti- 

 letého muže, vydaný r. 1866. Kniha tato nám též ukazuje v mnohé 

 příčině Haeckelovo postavení k Darwinovi, vliv jeho universitních 

 učitelů a vědeckých přátel a jest vůbec klíčem ku poznání jeho 

 osoby i snah. Nemajíce v úmyslu podávati tu biografii Haeckelovu, 

 vytkneme jen některé důležité rysy jeho individuality a názory 

 vědeckého prostředí, z něhož vyšel, pokud jsou významný pro po- 



