vědeckého badatele, který Haeckelovi zdál se býti vždy nejcen- 

 nější: žirokým rozhledem a snahou vystihnouti společně vlastnosti 

 a zákony organického tvorstva. Náhlým onemocněním a otcovým 

 přáním, aby věnoval se praktickému povolání, změněn byl směr 

 jeho studií vědeckých: oklikou přes medicínu zaveden byl k zoo- 

 logii, kde mu kynula velikolepá a plodná činnost. Od vynikajících 

 mužů dostalo se mu nejen theoretických nauk, nýbrž i uvedení 

 v samou vědeckou práci. Kus svých základních názorů — pojímání 

 organismu jako státu buněk, víru v mechanický, t. j. fysikálně 

 chemický výklad života — má od svého kdysi mladistvého učitele, 

 pak krutého ])rotivníka Virchowa; část pochopení pro hluboké, 

 morfologické souvislosti vděčí svému staršímu příteli a kolegovi 

 Gcgenbaucrovi, jenž zoologii podal novou konstrukci srovnávací 

 anatomie ve smyslu nauky vývojové, — ale ne tito chladně logičtí 

 mužové v něm roznítili ideu veliké vědeckofilosofické biologie, 

 nýbrž muž, kterému se temperamentem tak podobal, a od něhož 

 se v základních vědeckých předpokladech tak odchýlil — Johannes 

 Múller. Zoologové a většinou i fysiologové odbudou zhusta od- 

 souzením: vitalista — badatele, který jistě tolik fakt přinesl 

 vědě jako oni přírodopisci, jejichž »exaktnost« bud v tom 

 spočívá, že nedovedou už všeobecně mysliti, nebo v tom, že 

 za absolutní pravdu mají materialismus, to jest metafysiku, 

 a který měl již jednotný, a v mnohém jistě přirozenější názor 

 o organismu, než ti, kterým vše se dá vysvětliti pohybem atomů, 

 způsobeným » přitažlivými a odpudivými silami «. Měl mnoho žáků, 

 znamenitých, většinou nevěrn3'^ch, dílem i nevděčných — stačí 

 uvésti jména Schwann, Virchow, du Bois Reymond; Haeckel vzpo- 

 mínal vždy s vděkem, že jemu ukázal organické poklady moře, 

 zdroj jeho celého odborného bádání a obraz universální biologie 

 budoucnosti.*) Jen jediné jméno dovedlo v očích Haeckelových 

 překonati lesk postavy MuUerovy: byl to Charles Darwin. Jako 

 v životě a vědeckém vystoupení oba mistři se nesetkali a nestřetli, 

 vyšelf Darwinův » Původ druhů « až po smrti Miillerově, tak i v mysli 

 Haeckelově obrazy obou klidně vedle sebe trvaly; od prvého, jenž 

 mohutnou osobností působil, dalek jsa všeho vnucování autorit} , 

 přijal ideové popudy k své práci, spojující filosofickou reflexi 

 s přesným poznáváním skutečnosti, druhý mu poskytl chladně, 

 nestranně odvozené zákony, jichž prohloubení, rozšíření, aplikaci 

 a propagaci za cíl si vytkl. Sotva že šestadvacetiletý Haeckel, právě 

 na habilitaci na Jenské universitě pomýšlející, kacířskou knihu, 



*) Johannes MiiUcr (1801—1858) ncjstkvěleji vynikl jako fysiolog. Jeho 

 hlavní dílo, Handbuch der Physiologie des Menschen, předčí práce pozdějších 

 škol stejnoměrným zpracováním psychických i tělesných funkcí. Ze zoolo- 

 gických studií vyniká jmenovitě prozkoumání vývoje ostnokožců a kopinatce 

 (Amphioxusj, v němž poznal nejnižšího obratlovce, a vůbec četné vývojezp\'tné 

 práce o obratlovcích. 



