78 



Sponj^ií, totiž rohovíte houby. Dvanáctileté studium těchto skupin 

 zvířectva jest uloženo v řadě anj^lickýcli monografií výsledků 

 Challengerovy cesty, ale hlavní obsah podal Haeckel v několika 

 spisech i německy. Vedle tuho vehké práce věnovány jsou i jiným 

 zástupcům láčkovců, jmenoviiě medusám a ostnokožcům. Dílem 

 odborně zoologická, dílem polemická, popularisující a filosofující 

 jsou jeho hojná menší pojednání a zvláště četné předná.šky, obra- 

 cející se tu k užšímu kroužku soudruhů v bádání, tu k nejširšímu 

 obecenstvu, pokud o přírodní vědy vůbec zájem má. Nejdůležitější 

 z nich jsou »Ueber unserc gegenwártige Kenntniss vom Ursprung 

 des Menschen« (1898) doplněk »Anthropogenie« a »Monismus als 

 Band zwischen Religion und Wissenschaft. Glaubcnsbekenntniss 

 eines Naturforschers.« (1892), předzvěst knihy »VVeltrathsel''. Vy- 

 nikající a zvláštní postavení mezi knihami jeho má »Generelle 

 Morphologie*. Není to spis populární, naopak dosti těžce psaný, 

 ale také je nadmíru dalek toho, co obyčejně se zve odborná vě- 

 decká práce. Haeckel mohl jej nadepsati, jak učinil Lamarck 

 u svého stěžejného díla » Zoologická filosofie*. Název » všeobecného 

 tvarosloví* nepoučí ani čtenáře ve vědecké terminologii znalého, 

 co vše v knize může nalézti. Názvu morfologie odpovídá totiž ně- 

 kolik pojmů různého rozsahu. Botanikové rozumějí morfologií 

 pouze nauku o vnějších tvarech rostlinných, zvláště pak uvádění 

 jejich vzájemných vztahů na určitá jednoduchá schémata: tomuto 

 pojímání odpovídá přibližně Haeckelova tektologie. V zoologii se 

 morfologii dává význam širší, ale ne vždy stejný: nejčastěji se jí 

 rozumí nauka o všech tvarech, vnějších i vnitřních, oku nápadných 

 i drobnohledem pouze zřejmých na hotovém těle zvířecím. Jiní 

 přírodozpytci, a mezi nimi Haeckel, čítají v obor morfologie i vý- 

 vojepis živočišstva, nauku o vznikání tvarů. Jakkoli na jedné straně 

 jest patrno, že nejčetnější ústroje a celé organismy můžeme po- 

 chopiti pouze, víme-li, jak se tvoří, lze jinak právem namítnouti, 

 že hranice morfologie, vědy popisující, jsou tu překročeny a že 

 genese, změna jest zjev dynamický, a náleží proto fysiologii. Tímto 

 ohraničením ovšem nemůže býti řečeno, že vývoj ezpyt má se od- 

 děleně pěstovati od organického tvarosloví; bylo by vůbec žádoucno 

 hlubší spojení morfologie s fysiologii, než dosud, aspoň u veliké 

 části vynikajících zoologů a botaniků, bývá uskutečněno, Haeckel 

 vřazením vývojepisu vedle anatomie v systém všeobecné morfo- 

 logie neučinil vskutku žádného násilného kroku ani v klasifikaci 

 věd, a získal nesmírně mnoho: pojmem vzniku, vývoje nabyl 

 možnosti, příčinně vysvětliti souvislost organického tvorstva, a tato 

 práce ve velikém stylu v »Generelle Morphologie* jest provedena. 

 V díle tom uložil Haeckel cel}'^ svůj systém nejen theorií biologi- 

 ckých, nýbrž nazírání na svět vůbec. 



V pozdějších populárních a filosofických spisech nic v pod- 

 statě nového nepověděl, všechno, co později zdánlivě dogmaticky 



