82 



nismii uvnitř zárodkových obalů) zabývá se Ilacckcl různými 

 způsoby plození, i ukazuje, že od prostého dělení nepřetržitá řada 

 modifikací vede ku typickému plození nepohlavnímu čili monogo- 

 nickému, a od tohoto přes spojování dvou stejných buněk ku po- 

 hlavnímu splývání dvou zcela difřcrencovaných elementů, vajíčka 

 a chámového vlákna, ku amfijíonii. Pohlavní rozmnožování zase 

 výjimečně vymizením o])lození může se zvrhnouti v monogonii; 

 tomu zjevu říká se ])arthenogenesis a jest častý u hmyzu, jmeno- 

 vitě u včel i i)ríbuzných vos a u motýlů. Jinde, jmenovitě u mšic, 

 nast.iv.i I (i/iiino/.ování dříve než zvíře celkově dospělo, i zve se 

 ten /.)('\ j)a('(l()i^rn(sis, obyčejně s parthenogenesí jsa spojen. 



( )bšírnč jjojcdnává Ilaeckel i o poměru proměny nepřetržité ku 

 t. zv. rodozměně. Rodozměna jeví se na příklad u většiny medus 

 tím, že z vajíčka vyvine se polyp, někdy úplně podobný zvířeti 

 korálovému, a ten nepohlavně, pučením, vytvořuje jednak nové 

 polypy, jednak medusy, tvarem mu zcela nepodobné a pohlavního 

 množení schopné. Zkrácením vývoje může rodozměna přejíti v pro- 

 stou proměnu. Všechny tyto zjevy rozmnožování dají se uvésti na 

 procesy vzrůstu a řízeny jsou principy přizpůsobení a dědění, 

 které Haeckel považuje za nutné důsledky výživy. Výživa čili assi- 

 milace jest mu opět dějem čiře mechanickým, a tak spatřuje 

 v theorii Darwinově, od přizpůsobení a dědičnosti vycházející, do- 

 konale mechanistický (tolik co materialistický) xýklad organického 

 tvorstva. 



Jak se jeví tu nejvěrnějším následovníkem Darwina, poznáme 

 při kritice jeho filosofické soustavy. Sleduje ještě výpočet jedno- 

 tlivých zákonů dědičnosti, který tu může míti jen hodnotu jasných 

 definic, neboť o skutečném determinismu jednotlivých zjevů dě- 

 dění doposavad mnoho určitého nevíme, objasnění trojí i)aralely 

 mezi historickým vývojem kmenů organických, individuelním vý- 

 vojem jedinců a systematickou podobností druhů jednoho kmene, 

 čili souběžnosti fylogenie, ontogenie a systematiky na základě 

 základního zákona biogenetického. Závěrem knihy jsou výklady 

 o významu vývojezpytu pro anthropologii, psychologii, kosmologii 

 a theologii; již zde pronáší větu o opičím původu člověka, pro 

 niž mu vytýkáno bylo, že jest darwinističtější než sám Darwin, a 

 požaduje i naznačuje systém monistické filosofie. 



Velká kniha neměla z počátku úspěchu, jakého zasloužila. 

 Přírodopisci už s jistou nevolí hleděh r. 1863 na Štětínském sjezde 

 na mladého badatele, který do Německa zavléká anglickou nemoc 

 Darwinismu, a nepřivítali s velkou účastí dílo ještě hlouběji jdoucí 

 než před třemi léty jeho bojovná řeč. Během let, kdy nová nauka 

 ze zapovězeného ovoce stala se biologii chlebem vezdejším, došla 

 ovšem i práce Haeckelova cti. Zatím autor odvrátil se od tvrdý^ch 

 uší vyvoleného lidu israelského a počal kázati nové evangelium. 



