K4 



kožců, kterými se sáni monograficky zabýval, a obratlovců, k nimž 

 stále interes jeho se nesl; nejchoulostivější oddílem jest fylogenie 

 rostlinná, kde Haeckel vstupuje v obor bádání sobě celkem cizí. 

 Četní badatelé vůbec zavrhují Haeckelovo sestrojování rodokmenů, 

 ba uvádějí i v posměch jeho »Stammbaumy« : nemůžeme prý 

 zobraziti příbuznost tvorstva, když většiny spojovacích členů, které 

 můžeme hledati jen ve zvířectvu a rostlinstvu vymřelém, vůbec 

 neznáme. Takové uvažování značí odkládati usuzování o důležitých 

 otázkách biologických na neurčito, ba snad prohlásiti jich zodpo- 

 vědění za nemožné; nebof není naděje, že bychom někdy nalezli 

 zkameněliny organismů, jež byly jen protoplasmem beze vší pevné 

 opory, rozplývajíce se třebas v málo minutách, z vody mořské 

 byvše vyvrženy. Materiál palaeontologie doplňuje vývojezpyt a srov- 

 návací anatomie, a byť byl dosud nad míru neúplný, přece do- 

 voluje prozatímní konstrukce; a více Haeckelova ani každá jiná 

 týlogcnie nechce, prohlašujíc se sama za heuristickou hypothesu, 

 methodu, jak na základě známých vztahů pátrati po nových. Úkol, 

 jejž tu na sebe vzal Haeckel, převyšuje síly sebe výtečnějšího 

 jednotlivce, má-li býti exaktně vědeckým způsobem proveden; 

 principielně jest pro evolucionismus tvorstvo všem ohromným 

 rodokmenem, avšak okem z tohoto ohromného stromu jen několik 

 větviček možno jest dobře přehlédnouti. Než Haeckel, esthet, nečeká, 

 až všecko stavivo bude přivezeno, co je pohotově, umístí pokud 

 možno nejvhodněji, a o.statek doplní důmyslně malovanou dekorací^ 

 tak že příchozí vidí hotovou scénu, a neví, kde přestává pevné 

 stavivo fakt, a začíná plátěný obraz fikce. 



Tím volnější dráhu měla jeho fantasie, když ujal se sepisování 

 své filosofie. Haeckel nikdy nechce vydávati domysl za pravdu, 

 není však s to, přesně rozeznávati vědecky zajištěná fakta a to, 

 co rozumová úvaha z nich vyvodí. Klameme se vůbec, myslíme-li, 

 že přesně logické myšlení od správných předpokladů vždy nás 

 dovede ku správným důsledkům: jednak vědecká indukce, hlavní 

 to methoda přírodních věd, jest založena na analogii a pravdě- 

 podobnosti, nikoli na identitě a jistotě, jednak v žádném vše- 

 obecném uvažování nevyhneme se jistým principům subjektivním, 

 které mají býti jen regulativní, na nichž však obyčejně se zakládají 

 celé soustavy. Každá něco tvrdící filosofie upadá do těch osidel 

 a smyček, které Kant svou kritikou čistého rozumu jasně vytkl, 

 a do nichž ethickými, praktickými důvody v druhé části své filosofie 

 byl zase zaveden. Přírodovědecký, konkrétní základ, na němž svou 

 filosofii buduje, nabádá však zároveň k jinému směru kritického 

 uvažování: jde o to, poznati filosofickou plodnost biologie, a tím 

 i její nejvšeobecnější formální základy. 



Haeckel po řadu let zabýval se úmyslem, celý systém »mo- 

 nistické filosofie* podati na základě nauky vývojové. Sám se 



