86 



SchopcnhaiuTova i 1 lartinannova. A podstatou těchto soustav jc.>t 

 vždy dualisniiiN Ixjd původní nebo sekundární: bud od počátku 

 jest princip dobra (bůh) a zla (hmota) oddělen, anebo zlo povstalo 

 odcizením se původního dobra sobě samému. A tento rozpor jest 

 právě theoretický podklad idey vykoupení: bud zlo původní bude 

 přemoženo, nebo dobro se vrátí ve svůj počáteční stav dokonalosti. 

 Obojí modifikace dualismu vede vědecky, ethicky a nábožensky 

 ku strašným sporům, které žádným uvažováním nedají se rozřešiti, 

 a jen Saiským závojem do<fmatu mohou býti zakryty, a proto volá 

 Vatikán: Ij^noratis a dualistický přírodovědec: Ignorabimus, což 

 není obé nic jiného než: Credite! — Monismus jest snad jeŠtě 

 starší než dualismus, jím počíná řecká filosofie, a k němu se obrací 

 zase jeho protichůdce. To vidíme v dějinách náboženství i filosofie. 

 Ďábla snaží se křesťanství vylíčiti jako slabšího, služebníka a nástroj 

 boha, ale vždy tím ujjadá v druhou formu dualismu, spojující 

 v bohu dobro se zlem. Z čiře dualistického Cartesianismu vychází 

 přímo nejdůslednější monista, Spinoza, aby métafysicky jednotil, 

 co empiricky sloučiti nelze. 1 Kant opouští své pracně vybudované 

 lišení mezi světem jevů a pomyslil, a praktickými, všeobecnými 

 ideami chce sklenouti most ze světa jevů do nepřístupného abso- 

 lutna. A můžeme tu i jinde pozorovati, že to bývají praktické, 

 ethické důvody ještě více než theoretické, které monismu se do- 

 žadují. Jaká jest tedy idea, kterou podati můžeme místo vykoupení .- 

 Jest to vývoj, evoluce. Má-li z evoluce udělati se jednotný názor 

 lidstva, nestačí, aby to byla pouhá vědecká doktrína, soustava fakt 

 sebe přesněji kon.statovaných, nýbrž musí se státi smyslem života- 

 Tím nelze se spokojiti, když ukážeme, že jsme výsledkem a předmětem 

 jejího působení, třeba jest, abychom si uvědomili, že jsme článkem 

 celého vývojového řetězu, nejen účinkem, nýbrž i příčinou, a znajíce 

 tuto zákonitost, máme i mravní povinnost ku vývoji přispívati. 

 Idea evoluce se může směle měřiti s ideou vykoupení: absolutní 

 rozpor mezi dobrem a zlem, božskou duší a hříšným tělem, který 

 jen zázrak a zapření sebe sama může umlčeti, jest zaměněn rela- 

 tivní protivou dokonalejšího a méně dokonalého, kterou neustále 

 zahlazuje působení přirozených dějů světových a ujjlatnění vlastních 

 schopností člověka; vykoupením člověk se nejvýše vrátiti může 

 v původní stav, jehož dokonalost odjinud jest určena, evolucí se 

 mu ukazuje cesta v před, na základě vlastních sil, a žádný z my- 

 slitelných ideálů není tak vysoký, aby nemohl býti dosažen 

 a překročen. 



Od tohoto moderního, evolucionistického monismu, který 

 v soustavu filosofickou úplně vypracován nebyl, liší se diametrálně 

 monismus Spinozův. Vyjdeme-li z dualismu, který lisí reálné 

 a transcendentálné, můžeme Spinozismus pojímati jako nefjaci 

 reálného, jevů, monismus moderní jako negaci transcendentálnéhu. 

 Monismus Spinozův je naskrz důsledný, všecko jsou attributy 



