87 



n mody substance, již si mysliti můžeme jen jako jedinou, boha. 

 Ale Spinozismus nám přijmouti nelze z nejedné příčiny. Předné 

 jest koncepce jeho výhradně loji;ická, z nejvšeobecnějších pojmů, 

 to jest z nejprázdnějších schémat tvoří se základy světové. Jaká 

 jest to stavba, jejímž úhelným kamenem je definice: Substance 

 jest to, co samo o sobě a sebou jest představitelno ? Pak není 

 možno se smířiti s negací světa jevů jako reality, redukováním 

 jich na sta\ \' jediné podstaty a celým m\'stick()-i)anlluMstickýni 

 duchem, v němž individuum jest umlčeno jen ad maiorem dei 

 ^loriam. .Vejtěžší však nedostatek Spinozismu jest vysvětlení světa 

 /, l)oha: bůh, nekonečná substance, má nekonečně mnoho attributú, 

 z nichž známe jen dva, nekonečnou rozsáhlost a nekonečně my- 

 šlení, což jest jen dvojí název pro tutéž věc. Proto na př. tělo a duše 

 je totéž, jen z různého stanoviska pozorováno. Svět hmotný a my- 

 šlení jsou dvě paralelní řady, žádná z obou není příčinou, vysvět- 

 lením druhé, nýbrž jen neurčitý, nepochopitelný bůh. Podobnost 

 Spinozismu s moderním monismem je hlavně formální, oba vy- 

 cházejí od docela různých principií, různými methodami, a jen 

 zřetel všeobecný vede k některým shodným výsledkům, jako 

 pantheismu. Jen nedostatečná kritika a analysa může v moderním 

 monismu navazovati na nauku Spinozovu. 



Monismus novověký chce býti induktivní filosolií vyplývající 

 z věd přírodních, čili spíše z věd veškerých, přírodovědeckým 

 duchem prí)niknutých. Proto jest mu provésti ni-jdříve kritiku 

 přírodovědeckého poznání. Všecko naše vědění dá se uvésti na 

 koml)inace představ a těmto odpovídající smyslové pocity. Pocity 

 j)romítáme mimo sebe, a přikládáme jich příčinám, popudům, 

 reálnou existenci ve vnějším .světě. Odtud .se bére íilo.sofie, úzce 

 spjata jsouc s fysiologií smyslového vnímání, dvojím směrem. Buď 

 klade důraz na ti), že pocity jsou l\inkcí člověka, a proto se musí 

 vykládati z jeho ustrojení. Již při prvním kroku na této cestě 

 shledáváme se s theorií, která až doposud ohromný vliv má na 

 fwsiologii: hypothesou o specifické energii smyslové. Tato dí: jakost 

 našich pocitů nezáleží na jakosti podnětů, nýbrž toliko na ustro- 

 jení ú.středního orgánu vnímání (nikoli snad obvodového ústroje 

 smyslového nebo vodícího nervu); týž popud jakéhokoli rázu mů- 

 žeme pocítiti jako světelný, tepelný, .sluchový, hmatový i jiný ])ocit, 

 dle toho, dí) kictí-iio okrsku a které buňky \ kiiíc mozkovc' (h)- 

 chází. Tato specifická energie je oněm buňkám vrozi-ná.*) 



Do důsledků provedená tato theorie ocitá se v odporu s četnými 

 fakty přírodovědecky zjištěnými a nedá se smířiti s theorií evoluční. 

 Jsou-li naše pocity výhradně určeny našimi ústroji, nastává otázka, 



*) Objasnění nynčjšiho stavu tohoto problému i)o<lávaji dva in.slruktivní 

 '■■lánky v 2ivé r. 1897 od A", liahdka: O principu .specifické encryie smy- 

 slové* a »Proti principu specifické energie*, kde uvedena i hojná nová hteratura 



I 



