^dali existuje reálné »vnéjší svč't«, a jaká jest jeho povaha. Mů- 

 žeme říci ovsem, že nevíme, ale tím jsme neřekli nic. Jiná možná 

 odpovéď jest, že vnějží svét vůbec neexistuje; toto řešení se příčí 

 naprosto povaze lidského myšlení, popírá možnost přírodních véd, 

 a je na tomto stupni nedůsledné, neboť vnímací orgány, svoje 

 télo, musíme nutné pokládati za kus »vnéjšího světa«, neboť víme 

 o něm zase jen skrze smysly. Extremní důsledek by tu byl 

 Fichtovský subjcktivismus, avšak i ten vlastně chová nedůsled- 

 nost v sobe tím, že zamítá pro řadu základních jevů (které tu 

 mohou býti jen psychické) kausalitu, jež jest vlastně jádro vší 

 důslednosti a soustavy. Třetího řešení se tu přidržela skoro celá 

 přírodověda, přijímajíc za podstatu světa pohyb atomů. Ily|)othesa 

 ^itomistická, jako heuristická domněnka nadmíru plodná a užitečná, 

 stala se do<ímatcm, a tu velice nebezpečným: úkolem přírodopisu 

 se stalo, všecky jevy á tout prix převésti na pohyb atomů, a to 

 pokládáno za výklad dostatečný. Četné šiky přírodopisců táhnoucí 

 ďo pole za dojTma tohoto vědeckého materialismu potíraly stále 

 se tenčící zástup odpůrců jako nevědecké metafysiky, nevidouce, že 

 sami hájí metafysické axióma, za realitu prohlašují, co nikdo přímo 

 nepozoroval, za illusi barvy, zvuky, teplo, chuti, pocity, představy, 

 myšlénky, které nám empirie podává. Filosoficky jest to Lockovo 

 rozeznávání primárních a sekundárních qualit; chceme-li empirický 

 náklad tohoto materialismu uhájiti a osvětliti, přiznáme, že mohl 

 vzniknouti jen přeceňováním jediného smyslu, hmatu, proti ostat- 

 ním, jediného odvětví fysiky, mechaniky, na úkor částí i věd 

 jiných. 



Jinak lze uvažovati takto: Pocity mají zajisté příčinu, jí ne- 

 uznáváme v sobě, proto jest vskutku tam, kam ji promítáme, 

 vnější svět exi.stuje. To jest stanovisko naivního realismu, přiro- 

 zené myšlení každého člověka, východisko, odkud in praxi po- 

 stupuje vědecká indukce. Bez naivního realismu není vůbec pří- 

 rodní věda myslitelná, a materialismus, jak jsme jej vylíčili, jest 

 vždy jen dočasnou odchylkou od něho při vědecké spekulaci. 

 Historie posledních desíti let přírodovědeckého bádaní ukazuje, že 

 řada myslitelů se od materialismu opět odvrací. Přece zdá se však, 

 že naivní realismus je mělký, že ignoruje vážné filosofické a fysio- 

 logické námitky, i jest třeba uhájiti jej proti nim, po případě i do- 

 plniti. Snad by bylo zbytečno obšírně dokazovati, že metafysické 

 supposice j«:ou škodlivý soustavě každé empirické vědy, opakovali 

 bychom jen Kanta dovozováním, že pro tyto, noumena, neplatí 

 zákon příčinnosti, a že tedy zavedením jejich ruší se kausalní 

 souvislost, podstata každé vědecké soustavy. A naivní realismus 

 je jediný, jenž nám žádných věcí o sobě nevnucuje. Doplniti jest 

 třeba jej jistou měrou skepse, která vyplývá z historických a fysio- 

 logických poznatků. Dějiny věd nám líčí, jak se představy o světě 

 měnily, ba dokonce časem v opačné převrátily, fysiologie a psycho- 



