logie nás poučí, že tytéž popudy vnější mají různé účinky dle 

 vlastností vnímajícího podmětu. Proto třeba jest uznati: předmětem 

 vědeckého zkoumání lidského jest svět lidský, t. j. svět, jak se 

 nám jeví; ale podstatou světa jest vůbec jenom, že se jeví, svět 

 absolutní jest svět beze všeho vztahu ku jakékoli bytosti, a snažíme-li 

 se jej vystihnouti, vždy dojdeme ku prázdnotě, - čili jinak: svět 

 absolutní pro nás neexistuje, proto nemůže býti předmětem žádné 

 vědy ani filosofie. Jen tím způsobem možno jest vyváznouti z osud- 

 ného rozporu, při němž na jedné straně ukládá se nám hledání 

 jjravdy, a na druhé straně ad oculos demonstruje pomíjej ícnost 

 všech pravd. Závěr ten jest také nutným důsledkem nauky evo- 

 luční a usmířením subjektivismu s objektivismem, kde subjekt 

 stává se intej^rujícím článkem jediné kausalit\' světové. 



Zdá se sice, jako by tu činil monismus nemístnou koncessi 

 nevědeckému, anthropocentrickému, populárnímu názoru světo- 

 vému; ale jest prostě upřímný, spokojuje se tím, čeho jediné věda 

 dťjsáhnouti mohla. Přesvědčíme se, že materialismus, který všecky 

 jevy uvádí na přitahování a odpuzování atomů, dopouští se tu 

 tak ukvapeného anthropomorfismu, jako na př. náboženství lidským 

 })ředstavo váním svého boha, a zrovna tak daleko překročuje dosah 

 zkušenosti, jako ono. Úkolem vědy bude tedy přesně pozorovati 

 jevy, a najíti mezi nimi souvislost, vyslovovati theoric, které nejsou 

 nevyvratitelnými do«^maty, nýbrž konstrukcemi, co nejjasněji spo- 

 jujícími pokud možno největší skupiny fakt, a pronášeti praktické 

 /.ásady. které nejsou příkazy pro věčnost, nýbrž moderativními 

 l)okyny pro člověka, jaký jest. Ty zásady měl vynikající zástupce 

 l>řírodovědeckéh») positivismu ve PYancii, fysiolo<j; Claude Bernard, 

 a tím směrem postupuje nejznamenitější dosud soustava induktivní 

 filosofie Spencerovy. V tomto naivním realismu a zároveň rela- 

 tivním fenomenalismu stýká se hluboce věda i s uměním. Pro 

 umění konečně též nejplodnější je zásada, viděti věci, jaké jsou 

 (a to jest vlastností i velikého umělce, i velikého badatele, viděti 

 ve věcech, co v nich jiní dosud neviděli), a konečný cíl vědy, 

 sestrojiti jednotný názor na svět z daného stanoviska lidského 

 poznání, jest rázu v jádře esthetického. 



Celý ten názor se stránky noctické charakterisuje i důsledné 

 (hžení .se kausality. Otázku p(í oprávněnosti kausalního myšlení 

 vlastně zodpověděti nelze, poněvač každý výklad, af jjro, ať contra 

 spočívá zase na kausalní .souvislosti: vůbec mysliti důsledně, uva- 

 žovati vědecky značí neustále se držeti kausality. Jak tuto popřeme, 

 nimňžeme vlastně mysliti nic, ncboí to jest jediná nám známá 

 forma myšlení. S druhé strany zase vědecký fenomenalismus ne- 

 může pátrati po poslední příčině, protože by tato ni-byia determi- 

 nována, a tím nedostupná byla vědeckému poznání.*) 



*i Pronikavč osvútluje tuto stránku thcorie poznáni knih" 

 Din Analyse der Kmpfinílunjjen*. po sepsáni této stati vy.šlá. 



