llaeckcl sám nepodává žádné kritiky poznání, ii že hlouběji 

 se jí nezabýval vúbcc, svědčí nikoli k jeho prospěchu ta místa 

 jeho poslední knihy, kde pojednává o nejobtížnějších a nejspor- 

 nějších problémech způsobem příliš doj^matickým. Proto vychází 

 jeho myšlení, jako většina díjs^matických tilosoíií í)d stanovení 

 pojmu podstaty světf)vé. Jeho pojem substance má dosti p<»divu- 

 hodný obs.ih i ^^ení si. Je totiž kompromisem mezi třemi velmi 

 různými názory. I*iírodní vědy v první pf)lo\ině devatenáctého 

 století ])ři)ímal\' ícsiní čiře materialistické 'i ])ro t. i. neústrojnou 

 přírodu, a díl l)i<)l(>ij;ii je zaváděl i do pojímání t\orsiva živého. 

 Jedinou podstatou \Aeli<) byla iimota v jjohybu; la \ yhovovala 

 úplně vědeckým požadavkům, jsouc veličinou přesně měřitelnou, 

 a nad to od dob Lavoisierových každou chvíli na analj^tické váze 

 bylo možno se přesvědčiti o nezměnitelnosti, stálosti a tedy věč- 

 nosti hmoty, vykonati chemicko-metafysický důkaz. Ale materiali- 

 stický výklad v bioloí^ii dospěl největšího rozkvětu, když vlastně 

 jeho fysikální důvody byly valně otřeseny. Již dříve fysice největší 

 obtíž způsobovaly otázky: je-li hmota sama sebou praVá substance, 

 odkud jest její pohyb.' Co znamená vlastně síla, jak jmenu- 

 jeme příčinu pohybu.' Lvahy Mayerovy, Jouleovy, Helmholtzovy 

 ujaly se tohoto polomystického pojmu síly, jenž mathematickému 

 spracování stále se \zpiral, a objevili v něm novou substanci, 

 energii, l^nergii, síle v smyslu stálé příčiny stavů i změn hmoty, 

 přiznali tutéž cenu jako hmotě, jí nelze vytvořiti ani zničiti, ani 

 rozmnožiti, ani zmenšiti; souhrn její v přírodě jest veličina stálá. 

 Ku zákonu zachování hmoty, přistoupil zákon zachování energie, 

 a stal se pro přírodovědu větou nepochybnou. Není též ničím 

 jiným, než konstatováním fakt. Určitý děj produkuje množství 

 energie, jíž můžeme měřiti vykonanou prací. Tuto energii můžeme 

 měniti v jinou, a to několikráte. Převedeme-li úhrn výsledné energie 

 v jedinou formu, (a sice nejsnáze se to děje v teplo), shledáme, 

 že obdržíme totéž množství, které bychom přímo z původního 

 zdroje dostali. Tak spalováním uhlí lze jeho chemickou energii 

 změniti v tepelnou, teplo dodává páře v parním kotli její napjetí, 

 jímž koná mechanickou práci, projevujíc energii pohybu. Při tom 

 stroj překonává tření, spotřebovaná práce způsobuje zahřátí. Kdyby 

 stroj j)ráci konal v uzavřeném prostoru, a zastavil se v původní 

 poloze, bude se celkový výsledek jeviti jen teplem, a to, změříme-li 

 je, jest totéž, jako kdybychom přímo uhlí pálili a jím zahřívali. 

 Ale podobně můžeme parou hnáti dynamoelektrický stroj, tím 

 rozněcovati elektrické světlo, neb prováděti chemické pochody, 

 nebo konečně zas mechanickou práci, celková bilance bude jako 

 v prvním případě. (Jvšem práce, jíž při tom sužitkujeme, jest jen 



*) Nehlcdímc-tí ku metafysickým spekulacím, jež vskutku mimo pudu 

 přírodopisu stály. 



