91 



nepatrný zlomek té, která se produkuje; ak^ ztráty existují jen pro 

 prospěchy člověka, v přírodě jsou jen jinými projevy. 



Důležitý jest ještě rozdíl mezi energií aktuální a potentialní, 

 »silou živou « a »napjetím <. Zdvihnu-li kámen, konám práci a vydávám 

 enerfrii; ale kámen nabude tím nové polohy, a puštěn k zemi, může 

 vykonati zrovna tak velikou práci, jakou jsme spotřebovali. Zrovna 

 tak je enerjíie obsažena v páře, která přeměnou ve vodu vydá 

 tolik tepla, kolik bylo třeba, aby z vody vznikla. Podobným způ- 

 sobem miižcmc .-shromážditi energii chemickou na př. ve slouče- 

 nině explosivní, i'lektrickou v le3'^denské láhvi neb akkumulatorech 

 a t. d. Na první pohled zaráží vystavování energie za substanci, 

 ale praxe technická a sociální, oceňujíc práci, ba prodávajíc ji, 

 ukáže nám, že jest to veličina dobře měřitelná, a že nejsou to 

 jen odvážné thcoriě, které ji konstituovaly. Zejména ve fysice 

 energie záhy stala se důležitější než hmota, fysiologie ji ná- 

 sledovala, a chemie i biologie (morfologická) také s ní inusily 

 počítati. 



A dualismus byl tu. Energii nebylo možno odstraniti, nebo 

 ji vyložiti jako funkci hmoty; byla možná jen dvojí cesta z tohoto 

 dualismu: buď hmotu a energii sloučiti ve vyšší jednotce, nebo 

 popříti hmotu vůbec jako substanci. První řešení je Haeckelův 

 monismus. Haeckel slučuje hmotu s energií Spinozovským pojmem 

 substance: obě jsou jen dvě stránky téhož )sf)ucna. Ale spojení 

 tak vlastně uskutečněno není: abychom s Kantem mluvili, v říši 

 fainomen hmota a energie jsou od sebe vzdáleny, v říši noumen 

 máme líiísto nich jediný pojem substance; a tento spojující člen 

 nemůže právě ty dva druhy jevů spojiti, protože jest z jiného 

 světa. Haeckel míní, že v každém faktu zkušenost nám podává 

 hmotu i energii, neznáme prý energie bez hmoty. To jest pravda, 

 al(" jen tenkrát, když každému zjevu hmotu supponujeme. Světlo 

 dle obyčejné theorie fysikální jest pohyb, t. j. energie atomů 

 etherových t. j. hmoty; ale zkušenost nám nepovídá nic o etheru, 

 a nikdo ho dosud na analytické váze nezvážil. K tomu prosvítá 

 tímto monismem zakuklený materialismus, energie má býti přece 

 vlastností hmoty. Druhá základní vada llaeckelovského monismu 

 jest, že identifikuje bez odůvodnění a bližšího výkladu energii 

 s myšlením a činností duševní vůbec. Dle toho, jak Haeckel sám 

 uznává, musí duševní jevy na .>íobě tak kvantitativně /..'ivisi^ti, jako 

 fysikální. IN\ < hotysika prý to ukázala. To jist liiubý omyl; velká 

 část psychologů pokládá mathematickou formulaci ])sychických 

 zákonů za nemožnou, a Fechnerův »základní zákon psychofysický*, 

 jehož .se Haeckel dovolává, praví něco zcela jiného: dle něho 

 intensita pocitu jest úměrná logarithmu intensity popudu, své pří- 

 činy; ve fysice jest účinek úměrný přímo příčině. 



Obezřetněji a při tom mnohem radikálněji než I laeckel vede 

 si ( ).st\vald. Ptá .se nejdříve: jak a odkud známe hmotu a energii ? 



