92 



Odpovědí, /.< ii.išc vědění o nich pochází ze smyslů, přiznává st 

 otevřeno k naivnímu reahsmu, i dochází úsudku, že přímo vínK 

 jen o energii; jef to název pro příčiny našich pocitů. Tak úplnř 

 odi)ovídají p<jcitům energie světelná, tepelná, mechanická (tlaku, 

 napjetí). Hmotu o sobě nemohu pozorovati, ani si představiti; 

 barva, světlost, váha, tuhost, všecko jsou energie, ba ani vyplňo- 

 vání prostoru nepatří hmotě, zjevujíce se jen vydáním energií: 

 pohybem pozorovaného předmětu neb pozorovatele, po případe 

 světelným neb tepelným zářením. Hmota jest abstrakce, která 

 vzniká ze zjevu odmyšlením jeho vlastností, energie jsou jen ob- 

 jektivnější výrazy pro vlastnosti. Z těchto zásad vychází energetika 

 Ostwaldova, a jest vskutku monistickou fysikou a chemií. Před 

 materialismem a monismem Haeckelovým má tu přednost, že ne- 

 přejímá žádný princip odjinud, z metafysiky a jistě není »spiritu- 

 alistickým« monismem, jak Haeckel myslí, identifikuje i tu mylně 

 duševní jevy s energií. 



Jinou chybou jest stylisace zákona zachování energie, jejž 

 Haeckel vyjadřuje s Clausiem větou, že souhrn vší energie ve 

 světě je veličina stálá. V tom jest obsaženo tvrzení, že jest to ve- 

 ličina konečná, a svět sám že jest konečný, jak Clausiova theorie 

 o maximu entropie čili konečném vyčerpání vší aktuelní energie 

 přijímá. Proti tomu polemisujc Haeckel prudce, ano otevřeně tvrdí, 

 že svět jest nekonečný. Ona chybná stylisace jest konečně věc 

 vedlejší, ale s důrazem sluší vytknouti, že jest to jen hlásání 

 dogmatu, praví-li se, že svět jest nekonečný prostorně i časově, 

 právě tak, jako dí-li se, že jest konečný. 



Můžeme říci určitě jen tolik, že svět se prostírá dále v čase 

 i prostoru, než naše poznání dosud mohlo dojíti. Na druhé straně 

 této Kantovské antinomie si vedl Haeckel už opatrněji: k otázce, 

 skláda-li se svět z diskrétních, nedělitelných atomů, nebo je-li to 

 kontinuum do nekonečna dělitelné, odpovídá tím, že uvádí sice 

 atomistickou theorii jako všeobecně uznávanou, ale chýlí se raději 

 ku hypothese pyknotické, dle které celý prostor je vyplněn pů- 

 vodně jednotnou hmotou, která se v určitých bodech zhuštila 

 v atomy hmoty, jinde zředila a jest tam etherem (theorie v po- 

 slední době J. G. Vogtem zastávaná). Existence etheru jest Hae- 

 ckclovi od 12 let dokázaným faktem. Stíhá dokonce výsměchem 

 »positivní exaktní fysiky«, kteří mají o torň pochybnost. Pojem 

 etheru jest vskutku odvozen takto: světlo, elektřina nedají se uvésti 

 na pohyb važitelné hmot}'; protože jsou všechny zjevy pohybem 

 hmoty, jsou tyto pohybem hmoty nevažitelné, etheru. Střední věta, 

 jak patrno, má cenu jen hypothetickou, a padá, jakmile mohu si 

 mysliti nějakou jinou původní energii, než pohyb hmoty. 



Zákony zachování hmoty a energie shrnuje Haeckel pod no- 

 vým titulem zákona substance a identifikuje \e se všeobecným záko- 



