*)4 



chce jen hlcdíiti souvislost světa. Kus této jest po/nán v zákonu 

 zachování hmoty a energie, ten úspčch pobízí ku bádání dalšímu. 



Kosmogenie a geogenie nepo.skytujc zvláštní fih)S()fické zajíma- 

 vosti. V první vykládá Haeckel Kant-Laplaceovu vůbec známou theorii 

 o vzniku soustavy .sluneční zhu.šfováním původní mlhoviny, jež 

 platí i pif) ostatní tělesa nebeská. V druhé již jasně vystupuje 

 princip stálého vývoje proti náhlému, občasnému tvoření; moderní 

 geologie následujíc J.yella vykládá, že processy na zemi dosud 

 probíhající stačily ku vytvoření všech vrstev a tvarů kůry zemské, 

 které jsme poznali a že nebylo třeba katastrof, jež povrch země 

 vždy v chaos proměnily, než nová perioda země a organického 

 tvorstva nastala, jak jmenovitě Cuvier učí v »theoni kataklysmů*. 



Za to část biologická a psychologická jest nejpoutavějším a 

 nejcennějším oddílem Haeckelova díla. Tam vidíme zejména, jak 

 pochopil Haeckel Darwinismus a spojil jej s naukami materiali- 

 stické školy lysiologů německých a kolik vlastních myšlének při- 

 činil k tomu základu. Bude snad někdo viděti nesamostatnost 

 u riaeckela v tom, jak věrně se přidržuje Darwina; naopak možno 

 v tom spatřovati rozvážné a hluboké pochopení celého problému. 

 Darwinova nauka má dvě stránky: jednak vykládá, že se organismy 

 vyvinuly z několika jednoduchých forem, jednak objasňuje příčiny 

 tohoto vývoje. První část, theorie evoluční, vývojová, descendenční 

 neboH transformační byla již Lamarckem \ jeho Philosophie zoo- 

 logique« úplně jasně vyložena, i navrhl pro ni Haeckel název 

 Lamarckismus; druhá část, theorie přirozeného výběru čili selekční, 

 neboli vlastní Darwinismus*) provedena byla teprve Darwinem, 

 a současně s ním, ale poněkud v jiném smyslu, Wallacem. Evo- 

 lucionismu Darwin svými spisy vydobyl všeobecného uznání; hrstka 

 vážných badatelů, kteří ho nepřijímají, nemůže uvésti dostatečných 

 důvodů, aby v pochybnost uvedla jeho přívržence, a musí se skoro 

 vždy dovolávati nadpřirozeného stvoření. Selekční theorie nebyla 

 daleko tak ochotně přijata a i u následovníků Darwinových byla 

 různými směry pěstěna, tak že jedni z nich, Neolamarckisté, berou 

 za nejdůležitější, co druzí, Neodarwinisté zamítají, a naopak. La- 

 marck vykládal jako příčiny vzniku nových forem přizpůsobení se 

 vnějším podmínkám a zvláště užívání a neužívání orgánů; tyto 

 »činitele Lamarckovské« Darwin přijímá, ač za podřízené prohla- 

 šuje, a připojuje k nim přirozený výběr, jenž působí udržení se 

 nejschopnějších individuí v boji o život. Wallace a pak ještě dů- 

 razněji Weissmann prohlásili přirozený výběr za jediný princip 

 vývojový. 



*) Užívati názvu Lamarckismus a Darwinismus se tu nedoporučuje; mář 

 Lamarckova theorie i svou kausalni stránku, a Darwinismus může míti i širší 

 význam Darwinových nauk vůbec. 



