93 



Tento >>Xeodar\vinismus < vyšel z tvrzení, že vlastnosti při- 

 y.I)ůsobením vnějším podmínkám získané se nedědí, poněvadž znaky 

 nabvté po vytvoření pohlavních buněk nemohou býti přeneseny 

 na potomstvo. Předpokládá se tu patrně jako jistá theorie, že orga- 

 nismus jest stát buněk, a ne jednotné individium, jehož všechny 

 části jsou ve stálé závislosti. Dědičnost byla intcrnována do bimék 

 pohlavních. Aby měl přirozený výběr z čeho voliti, bylo nutno 

 )jředpokládati neurčitou variaci potomstva týchž rodičů, a tím 

 vlastně pohla\ nich buněk téhož orf^anismu; tak otevřeno náhodě 

 širé působení. Konečně ku vyložení dědičnosti sestavil Weissmann 

 theorii o kontinuitě zárodečného plasmatu: část hmoty buněk po- 

 hlavních utvoří celé tělo živočicha, část zůstane v organech roz- 

 plozovacích a opět u potomstva způsobuje objevení se dědičných 

 vlastností. Kdo zná historii zoologie, ji.stě s podivem shledá, že tato 



moderní- přírodní filosofie nemálo se přibližuje staré >>lMnschach- 

 telungstheorie-, v osmnáctém století kvetší, dle níž na př. v ovariu 

 naší pramatky Kvy byly už uloženy zárodky celého lidstva. Ku 

 vyložení záhad dědičnosti zvláště Weissmann zavádí nové pojmy 



bioforů*, »id«, »determinantů«, čiře problematických, nepřispívaje 

 ku objasnění nijak tímto dosazením nových neznámých. 



Od »Neolamarckistů < liší se Haeckcl jen tím, že klade větší 

 důraz na působení přirozeného výběru než tito. Nemáme-li se ztrá- 

 ceti v metafysických konstrukcích, musíme nutně za podklad při- 

 rozeného výběru přijmouti vlastnosti získané ])řizpůsobením vnějším 

 vlivům. Že by tyto nemohly působiti na rozmnožovací buňk\', lze 

 vyvrátiti snadno i tomu, kdo za nutnou pokládá přímou materielní 

 spojitost; vždyť výživou mění se sama hmota buněčná ve všech 

 ústrojích tělesných, ba může býti převedena z jednoho do druhého; 

 není ostatně takového přelévání hmoty třeba, aby se přenesla 

 vlastnost. (.) hlubokém zachycení sporné otázky »Lamarckovských 

 činitelů- svědčí výborná slova, jež llaeckel napsal již v >(ienerelle 

 Morphologie* (11. díl, str. 211): »Dle našeho mínění záleží klamné 

 ponětí, které tomutf) vlivu se z pravidla přičítá, i)ředevším v tom, 

 že se S]3atřuje v organismu úplně neb asj)oň většinou passivní 

 bytost, kdežto vskutku tento zároveň aktivně se chová vůči všem 

 vlivům«. O.statně je to jako z duše mluveno — vitalistovi J. AlílUe- 

 rovi. Vskutku není I laeckel od vitalismu tak dalek, jak sám si 

 my.slí; tak na př. (i. VVolff, který otevřeně proti materialistickému 

 výkladu života a vývoje se ozval,*) za nejdůležitější větu svého 

 názoru o organismu vystavuje [)rávě stálou aktivitu proti vnějším 

 vlivům. 



Integrující částí theorie dědičnosti a ústřední osou dalšího 

 1 laeckelova biologického a psychologického myšlení jest jím určitě 



*i Tři pojednáni píivodnr v "Hiolo^ischcs (^cntralMatt* uveřejněná, 

 vydal r. 1S98 v doplní-ném vydání ^Beitiiige zuř Kritik der Darwinschcn Lehrc. 



