<»s 



řcctvo, a znamenají pro né to, čemu u člověka říkáme život a du.si 

 Kdyby byl nčjaký zvláštní element v organických bytostech, nebo 

 nřjaká zvlářtní encrjfie, mohli bychom tyto projevy na chemii 

 a fysiku svésti není-li této ani onoho nutno pro tento nový 



zjev })fiiímati novou příčinu Nemůže to ovšem býti žádná sub- 

 stanci-, jf to vlastnost, ona aktivita /,i\é hmoty, čili životní síla, 

 obdobná líži, magnetismu, elektřině, barvě, lámavosti světelné, 

 vůbec fysikálním silám ve smyslu vlastností. V tomto osvětlení 

 vidíme, že počátek ústrojného žití přirozeně vyložiti se nedá; máme 

 volbu mezi zázrakcin stvoření a mystériem j)raplození. Takovým 

 stanovením vitalismu sbližuje se ovšem dvojí nepochopitelnost 

 světa, předně hmotného, pak duševního těsně v jeden problém, 

 jak Maeckel, kladně odpovídaje ku skepsi du Bois Reymondově*), 

 se domnívá. Haeckel sám potírá vitalismus všude a důsledně: 

 spatřujeť v něm nejnebezpečnějšího protivníka monismu. Má po- 

 stavení dosti krušné, neboť celá řada vynikajících přírodopisců 

 prohlásila, že v životních zjevech tkví přece něco zvláštního, a což 

 jest mu nejtrapnější, i nejeden z bývalých hlavních zastanců bio- 

 logického mechanismu. Hlásati vitalismus značí prý popírati bio- 

 logii jako vědu, neboť vitalismus je teleologie, opak kausality, a bez 

 kausalně mechanické spojitosti je věda nemyslitelná. — Než jest 

 možno se rozhodnouti, nutná jest kritika na obě strany. Zhusta, 

 zejména od theologů, pronáší se námitka, že účelnost v živé pří- 

 rodě vskutku jest; jaké právo mají přírodopisci ji popírati a uzná- 

 vati jen příčinnost.? To jest výtka ryze neznalecká: popírati na př. 

 účelné zařízení lidského oka nikdo se jistě neodvážil. Co jest 

 vlastně účelnost.^ Každý účel předpokládá myslící bytost, tedy již 

 tím příčinnost; účelnost v organismu není nic jiného, než přimě- 

 řenost jednotlivého ústroje ku jeho výkonu. Výkon, konec konců 

 podléhá však přímo zákonům příčinnosti. Není tu třeba než uká- 

 zati, že tato činnost myslící bytosti jest buď domnělá, nebo že 

 jest determinována jako všechny zjevy na světě, a účelnost se nám 

 přemění na komplikovaný zjev příčinnosti. Komu jest účelnost 

 jasnější než příčinnost, bude onu viděti všude — to je myšlení 

 scholastické. Biologie si vzala za úkol účelnost, která vskutku jest, 

 vysvětliti příčinně, a vedena jsouc Darwinismem, provedla svůj úkol 

 v přečetných případech šťastně; Haeckel sám abstraktně postup 

 ten vyložil a konkrétně na hojných příkladech provedl. — Škola 

 Neodarwinistů dokonce přijala do svých základních vět, že všechny 

 vlastnosti organismu jsou mu prospěšný, neboť jen takové mohly 



*) Ve své proslavené řeči O hranicích přírodovědeckého poznání ; 

 praví E. du Bois Reymond, že možná podstata hmotného i duševního světa 

 je táž, odkrytím záhady jedné by byla rozřešena i druhá, ale v povaze věcí 

 leží, že ani v té příčině nenajdeme jasnosti, a všechno další mluvení o tom 

 zůstane marno«. Rozvedením některých vývodů té řeči je přednáška >Sedm 

 záhad světa« 1880. 



