100 



Jfstližc ústroj stále týž úkol koná, na př. stahujr >., čije světlo, 

 jest intensivněji dráždřn, více se přizpůsobuje, stává se dokonalej- 

 ším, i vzniká svalové vlákno, oko atd. 



Tento zvláštní zpíisob činnosti, čili specifická energie (nejen 

 smyslová) není tedy původní, nýbrž nabytá a vývojem zdokona- 

 lená; naopak původní musí býti rozdílnost popudů. Je-li vše pohyb 

 atomů, vzrůstají ol)tíže vyložiti činnost různých ústrojů do neko- 

 nečna. Že ani v konkrétních případech u vysoce vyvinutých or<^ánů 

 nelze princip specifické ener^fie přísně bráti, ukazuje svalstvo obrat- 

 lovců, jehož vlákna už ani buňkami zváti nelze; za normálních 

 případů čije za ně nerv a způsobuje jejich smrštění, ale když 

 otrávíme zakončení nervové na svalu, jest tento sám, ač v malé 

 míře, schopen reagovati na dráždění elektrickým proudem, nej^o- 

 zbyl tedy posud všeobecné dráždivosti, veškerým živým bytostem 

 vlastní. Dědičnost působí, že se u potomstva objevují dokonalé 

 ústroje dříve, než jich může užívati; ale nelze popříti, že na toto 

 zkrácení vývoje mělo vliv přizpůsobení. I mohli bychom sledujíce 

 Haeckela ve všech jednotlivostech života organického viděti půso- 

 bení těchto dvou funkcí, ale dostačí k ocenění jeho důmyslu, 

 upozorníme-li jen, že z jejich součinnosti vyvodil, též i zdůvodnil 

 » základní zákon biogenetický«. 



Nejdůležitější applikací této moni.stické biologie jest nauka 

 o člověku. Je k tomu zajisté třeba již neobyčejné dogmatické za- 

 tvrzelosti, aby bylo možno člověka vyjímati ze systému živočiš- 

 stva. Ještě však podivnější jest, že několika badatelům, kteří pro 

 celé organické tvorstvo theorii vývojovou přijali, zdá se býti absurd- 

 ním » původ člověka z opice «. Vyvrácení těch předsudků věnoval 

 Haeckel vždy hlavní část svého úsilí, pokud vystupoval jako po- 

 pularisator vědy. Ze srovnávací anatomie, vývojepisu a palacnto- 

 logie dokazuje i v posledním spise, že je člověk pravý obratlovec, 

 typický ssavec, má všechny znaky řádu opic, a jest nejbližší pří- 

 buzný anthropoidů čili veleopu (gibbon, orang, gorilla, šimpanz). 

 Jako vstříc přišel jeho theoretickým dedukcím o bezprostředním 

 předku člověka nález onoho scházejícího členu E. Duboisem 1894. 

 na Javč. Dosti neúplné zbytky dolní končetiny (stehenní kost) a 

 lebky ukazují přece zřetelně na příbuzenské vztahy ku žijícím ve- 

 leopům, zvláště ku gibbonu, ale blíží se ještě více kostře nejniž- 

 ších plemen lidských. Nejvíce asi vážiti bude údaj, že obsah Icbečný 

 (tedy prostor mozkový) u žijících veleopů má asi 500 cm^, ujav- 

 ského pračlověka (Pithecanthropus erectus) asi 1000 cm^,*) u člo- 

 věka asi 1500 cm^. Komu by se zdálo nepochopitelným, že by 

 dva značně různé druhy živočišné mohly míti společného předka, 



*) Přesných čísel uváděti jest vůbec nemožno, nebof u jedné i téže 

 lebky dva badatelé zpravidla udávají dosti různý obsah, což se může i při 

 dvojím mrřeni témuž pozorovateli státi. 



