101 



nechť uváží, že zárodky všech ssavců asi v 6. — 8. týdnu vývoje, 

 za stadií dřívějších dokonce zárodky všech obratlovců, jsou si 

 k nerozeznání podobny. RozUšení, které se stává v někohka tý- 

 dnech, mohlo se snad státi během statisíciletého vývoje ? Je možno 

 na konec říci, že i kdybychom měli úplnou radu přechodních 

 tvarii mezi člověkem a opicí, jest jen dokázána možnost vývoje, 

 nikoli však, že člověk všemi těmi tvary i»roš(l. Sl^ci^se tato je 

 popřením \>(ho větleckého poznání proměny, neboť pírsněji jsouc 

 vyjádřena obrací se proti předpokladu, že jjozorovaná věc trvá 

 i mimo momenty, kdy ji pozorujeme. Přetlpokladu toho vzdáti se 

 bylo by trochu riskantní; nejde ani tak o vědu; ale ráno vždycky 

 bychom musili se přesvědčovati, mluvíme-li skutečně se svým 

 bratrem, kterého jsme večer viděli, než jsme šli spát — snad je 

 to nově povstalá bytf)St, možná, že i my jsme právě nově povstali, 

 vždyť ve spaní jsme o sobě nevěděli. Zásada vědeckého naivního 

 realismu nás té skepse zbaví. 



Ano, tělesně člověk není nic jiného, než nejvýše vyvinutý 

 člen jednoho řádu ssavců. Ale co s duší.^ Není nutno věřiti, že 

 ta pomíjející dobu s tělem jest spoutána, existujíc jjřed narozením 

 i po smrti? To animalní tělo je beztoho i)0(híziMiá, zkáze podro- 

 bená a hříšná část, snad jednou i theolo<^ové ]c úplně v\'dají na 

 pospas biologii; avšak s duší, kterou se liší člověk od zvířete, ti 

 všeteční pi iio(l()iii-.(i nemají práva se zabývati. Žádný jiný tvor 

 tělesný nemyslí, jen člověk. V problému myšlení zastavil si- du Bois 

 Reymond, tady řekl své Ignorabimus — sama přírodověda se po- 

 kořila před nemožností. Ilaeckel kráčí statečně dále. A v principu 

 zcela správně. Zde jest problém obtížný, ale zcela jistě řešitelný, 

 jdeť o to, převésti vysoké a komplikované zjevy duševní činnosti 

 lidské na primitivní záblesky čití u nejnižších ors^anismů. Kdo ne- 

 důvěřuje dosti fysiologii, potřebuje do ruky vzíti jakoukoli novější 

 lani ne moderní) rukověť psycholo<fie, a uvidí, že duševní činnost 

 nepočíná tcprv myšlením, nýbrž že nerozlučitelným jejím oddílem 

 jest smyslové pociťování, a to přece jistě jest děj fysiologický. Leč 

 také u zvířat vidíme zjevy, které nutno jest postaviti v kateL^orii 

 myšlení, — odbýti inteiij^enci psa neb včely slovem pud jest buď 

 povrchnost nebo my>tika. Jakmile pojmeme pociťování v obor du- 

 ševnosti, musíme uznati, že život a duše jsou nerozlučitelny. i\ni 

 rostlinám ncl/í iipnU ])sychickou existenci; n. vytýk.úiu li nápadné 

 přímo zjev\ ( nlivosii eitlivky a rostlin mas<»žravých. kure sledují 

 l)iudké polisby ťistrojíi, bylo u nejmnožších rostlin dokázáno, že 

 l)ociťují tíži, světlí), rostouce (neb se i pohybujíce) v jejich směru 

 neb proti němu. IJkol svůj vycítil 1 laeckel jistě dobře, ale methoda 

 jeho má veliké vady, které pocházejí jistě z do},jmatických před- 

 pokladu. Supponujc totiž 1. že vícebuněčný orjfanismus jest stát 

 buněk, 2. že každá síla jest vázána na hmotu, 3, že duševní život 

 j<st síla, patrně ve smyslu fysikální veličiny encrj^ie. Důsledek 



