Kili 



těchto praemis jest přirozené tt-n, že duše se intornuje do nervstva 

 a z jeho struktur)^ a když to nejde, z neznámého chemického 

 složení se vysvětluje pociťování a myšlení. Biolo<^icky vystupuje 

 hned patrná nedůslednost, neboť pak zvíře bez nervové soustav \ 

 (neb rostlina) jest celé oduševnélé, ostatní zvířata jen z části; a 

 toto poslední tvrzení není pravdivé, neboť čijí vskutku ijinébuňkx 

 a ústroje, než ncrvstvo a smyslové orirány, třeba v menší míře. 



(J tom, že duševnost není eners^ii' wc lysikalníin smyslu), pře- 

 svědčíme se na témž jiříklndč, jímž Ilaeckel ukazuje, /( iiodléhá 

 zákonům biologickým. Splynutím vaječné buňky maii í>ké a sper- 

 matozoa otcovského vzniká organismus potomka; jelilcož tento jeví 

 duševní vlastnosti svých rodičů, byly jejich nositeli zmíněné buňky 

 pohlavní, dle moderních názorů dokonce jen jejich jádra. Nejdříve 

 je nepocliopitelno, jak tak nepatrné ústroje by mohly obsáhnouti 

 onu celou energii; podruhé příčí se mechanické zákonitosti faktum, 

 že duševní činnost rodičů se neumenšuje, a duševní činnost dí- 

 těte dospěje přibližně stejné velikosti, jako jejich. — Při větším 

 množství potomků by duševní energie se mohla přiměřeně zmnoho- 

 násobiti. Vskutku jest duše vlastnost, podobně jako určitá orga- 

 nisace tělesná, a stejně s touto podléhá kausalitě, nikoli však me- 

 chanické. 



Otázka, je-li duše\ní činnost celého organismu výsledkem 

 činnosti jednotlivých buněk, aneb je-li její jednota původní, jest 

 u mechanistických biologu sporná. V individuelním vývoji celý 

 organismus vzniká z jediné buňky, dle toho by tato jednota byla 

 spíše původní; fylogenie, dle níž jednotlivé buňky prvních mnoho- 

 buněčných bytostí byly celkem nezávislé vespolek, mluví spíše pro 

 možnost druhou. Této zastává se i Haeckel, odvozuje z duše bu- 

 něčné čili cytopsychy nejdříve duši kolonie buněčné, a odtud teprv 

 duši pletivovou, platnou pro rostliny a zvířata bez nervové sou- 

 stavy. Nejvyšším stu})ném jest mu neuropsyche, duše nervová, 

 vedle níž však trvají ještě jednotlivé du.še buněčné. Duševní činnost 

 potom Haeckel vykládá z ústrojů. Díváme-li se na duši jako na 

 vlastnost a děj, nevyskytne se nám obtíž rozeznávati duši buněčnou 

 n celkovou, neboť děj není svou povahou vázán na určitou sku- 

 pinu hmoty. Přirozenější než stanovisko Haeckelo\f) bude, považu- 

 jeme-li živou bytost se stránky tělesné i duševní za základní jednotku. 

 Ač nelze duše v\dožiti z nervů, neboť ty teprv činností duševní 

 se vytvořily, přece poznání přístupného účinku, orgánu, nás může 

 poučiti o mnohých vlastnostech nepřístupné příčiny. Proto jest 

 vskutku poučný fylogenetický vývoj smyslových a » myslících- 

 ústrojů, jak jej Haeckel vyličuje. Jediného momentu se zde do- 

 tkneme, který ukazuje k neodlučitelnosti čití smyslového od my- 

 šlení. Cítí jest vnímání vnějších podnětů, i jsou čidla ústroje po- 

 vrchové. Předkem všech mnohobuněčných zvířat jest hypothctická 



