103 



fjastraea. Jediná buňka protozoí so rozdělila, i povstala koule dutá 

 (blastula) uvnitř naplněná tekutinou. Na jednom místě se počala 

 stěna vchlipovati, dutiny ubývalo (jako když míč silně stlačíme), 

 a výsledek vchlipování byla nová koule, ale o dvojitých stěnách, 

 opatřená otvorem, Ta nazvána llaeckelein ^astraea, prvožaludek, 

 podobní jí tvorové dosud žijí, a každý vyšší živočich se v ana- 

 lo^^ický tvar, j^astrulu vyvíjí z oplozené vaječné buňky. Vnější 

 vrstva buněk takové gastrey slouží ku čití (a pohybu), vnitřní ku 

 výživě a množení. U vývojových stadií vyšších zvířat slují ty dvě 

 vrstvy prvolupeny zárodečné; ve vnějším povstávají základy nervové 

 soustavy. Také u ssavců a u člověka z vnějšího lupenu zárodečného 

 >ie trubicovitě odčleňují základy mozku a míchy, a později teprv 

 \ \ vojem posunou se do nitra tělesného. Podporuje tu vývojezpyt 

 snahu psycholoírie moderní, v\dožiti tu počitek smyslový jako zá- 

 kladní zjev psychický. Při tom nutno ovšem vědomí prohlásiti za 

 stav duševní, který jest vlastní jen dokonalejším bytostem živým, 

 a<i jen těm, jež mají značně zcentralisovanou soustavu nervovou. 

 To jest i mínění llaeckelovo; kiamně mu byla podkládána hypo- 

 thesa vědomí atomového. 



Vskutku hlásal Haeckel oduševněnost nejmenších částic bu- 

 něčných (nikoli vědomou*), a později přiznal, že tato »duše« může 

 se vztahovati i k atomům. Steiner, Haeckeluv obhájce, nám dává 

 na ruku, co tato atomová duše jest: přitahování a odpuzování. 

 Xuže, chceme-li ty dva výrazy bráti do slova, jest docela možno 

 z přitažlivosti a odpudivosti atomů vyvoditi celý duševní život, 

 li ( ba i lidský; neboť duši obdržíme na konec vždy z přírodních 

 zjevů, když jsme ji tam dříve dali. jeť přičítání skutečného při- 

 tahování a odpuzování přírodním tělesům čirý anthropomorfismus; 

 jisto jest jen, že se k sobě a od sebe pohybují, ale přitahování 

 a odpuzování předpokládá už chtění pohybu. Jak fysika o těch 

 silách mluví, není na nich nic duševního; ale spekulací S(> /. nich 

 hned stávají Empedoklovské (fiXia a veixo;, láska a nenávist. 



Jaký jest vlastně j)oměr činnosti duševní ^fysioloj^ické*, 

 nedovede Maeckel dobře říci; asi paralelismus těla a duše vyznívá 

 z jeho mínění, že souvisejí s fysicko-chemickou výměnou látek. 

 .Mnoho asi nebude těch, jež by toto převedení duše na neznámé 

 chemické změny nervstva upokojilo. O poměru .souzení, cítění a 

 vůle ku představování nepraví Haeckel nic pozoruhodného; s dů- 

 razem se vysh.vuje proti svobodě vůle. Má za to, že tento pojtMii 

 vznikl nesprávným oceňováním neobyčejného rozvoje vůle, de- 

 terminované jako vše ostatní, u člověka. Theoreticky vlastně nic 

 nevede k pojmu svobody vůle, a jest pochybno, zda prakticky, 



* \ ícói r. IST."). »r)if l'( I i^( n< sir- dn IMastidulr (xU-r dic WclU-n- 

 ztiimin^ der [.clicnsthcilrhfn . lištínč r. IsTd. 



