104 



t. j. ctliicky niá její postulování takovou cenu, jak se tvrcJívá; 

 není-li vůle člověka determinována, nel/.c na ni vůbec působiti, 

 ani ne na vlastní vůli vlastním myíilcním; před tímto zázrakcin 

 ve světě umlkne všechno vychování a všechna přičetnost: a tak 

 zachraňují mravnost zastanci svobodné vůle. Bioloj^ické [)ojímání 

 duše sam(; sebcu vylučuje víru v individuelní nesmrtelnost duše, 

 jež vzniká s tělem, řídí se týmiž zákony dědičnosti a přizpůsobení 

 a smrti jeho též pomíjí. Tento »thanatismus« je podstatnou částí 

 náhoženskélio názoru Ilaeckelova. 



Ilaeckel podává biologický hojný materiál poznatků ze *srov- 

 návací«, »vývojczpytné« a *fyletické« psycholoijie. Při tom se v.šak 

 obrací proti introspektivní psychologii, která o sobě prý jest nej- 

 tlůležiteiším pramenem poznání jediné pro jevy vědomí, v o.stat- 

 ních oddílech psychologie jen podřízeným; vůbec jest psychologie 

 jen větev biologie. Xad to činí současným psychologům výtku, 

 že místo co by applikovali výsledky přírodních věd, dávají .se slepě 

 vésti schématy metafysických spekulací. Výtky llaeckelovy jsou 

 tu dvojnásob neoprávněny. Předně moderní díla psychologická si 

 vytýkají za přední úkol objasniti poměr duše a těla, a nezřídka 

 prozrazují nemalé ťysiologické znalosti svých autorů; metafysickým 

 předpokladům se psychologie vyhýbá nyní více než kdy jindy. 

 Po druhé biologické methody nemohou býti nikde v psychologii 

 hlavním pramenem poznání; jjřímo pozorovati duševní děje mů- 

 žeme jen na sobě, že a jak čije jiný tvor, můžeme souditi jen 

 analogicky z projevů; podobně i sdělovati si své počitky můžeme 

 jen s lidmi. Psychologie jest právě tak věda samostatná, jako 

 biologie s fysioiogií nejsou pouhou aplikací fysiky a chemie. 



Kam spěje na konec monistická tilosohe.' Sdílí osud všech 

 filosofií. Jako Rekové počali přírodní filosofií iónských fysiků, So- 

 kratem zavedeni byli ku člověku, a v mystice neoplatonické od- 

 dali se náboženským představám, vede Haeckelova cesta z biologie 

 přes anthropologii k theologii, se kterou úzce spíná se ethika. 

 Svět jest jeden velkolepý systém, vše v něm jest spjato jednotným 

 zákonem, nikde není cizorodých porušení, a všechny konsonance 

 i disonance jeho bytostí stíhajících se v neustálém chvatu i zápasu 

 spojují se ve věčnou harmonii. Můžeme si mysliti úděl vznešenější pro 

 bytost, která jest předmětem našeho nejvyššího uctívání, než že 

 jest příčinou a podstatou celého kosmu, všudy přítomná, všechno 

 působící, mimo níž není žádného bytí? Bůh pantheistický jest 

 vskutku nejdokonalejší, nelpí na něm nic z lidských nedokona- 

 lostí. Tím vyniká pantheism nad všechna ]íositivní náboženství, 

 kde bůh vždy více méně jest jen zdokonalený člověk. Ale všechna 

 ta positivní náboženství měla lepší pochopení pro skutečné po- 

 třeby člověka, než pantheism. Čirá rozumnost se uspokojí úplně 

 esthetickou koncepcí neosobního, nejvšcf)becnějšího boha; ale 



