105 



Člověk citový a volní, jakými po přednostmi jsme, potřebuje 

 v bohu otce a přítele, jenž jest nám podoben, s námi cítí a nám 

 může pomoci. Proto křesťanství ovládlo tolik duší, že bůh jeho 

 stal se člověkem: ne nepochopitelné abstraktum Trojice, nýbrž 

 skutečná osoba spasitele a velekněze Krista je základem víry ve 

 vykoupení. Xe neurčitého, nepřístupného boha, nýbrž heroa po- 

 třebujeme, jen ten může nám býti vůdcem a vzorem na temných 

 a strmých cestách žití. jistě lépe než bioloi^ Haeckel pochopil 

 smysl evolučního náboženství filosof Nietzsche, učiniv středem jeho 

 ne boha, jenž jest, nýbrž nadčlověka, který má býti teprv zrozen. 



Haeckel útočí ve jménu vědeckého poznání a vyššího nábo- 

 ženského na anthropocentrická, anthropomorťistická, anthropola- 

 trická do<^mata, vůbec na celý anthropismus. V mnohém má 

 pravdu, ale celkem jest v omylu. Člověka nikdy nevyjiudíme 

 z jeho myšlení, všechno naše poznání a konání, věda, umění i ná- 

 boženství jest lidské: ze svéhí) nitra pozorujeme svět, s sebou vše 

 musíme srovnávati, a cí) nejvyššího dovedeme říci, jest zase jen 

 naše abstrakce. A llaeckelovi též nezbývalo, když mluvil o kultu 

 monistickém, než personifikovati nejvyšší ideály krásy, pravdy a 

 dobra ve třech vznešených bohyních. Na Haeckclových výrocích 

 o kultu monistickém viděti jest ú])lnou neosobnost a tím prázd- 

 notu pantheismu; dostupuje téměř již hranic koniičnosti, co praví 

 o monistických církxích, a chrámech věd\-, ktcK nastoupí místo 

 nynějších kostelu, o okáři hranic, - vše to je nepromyšlená utopie, 

 neboť jen věčné dogma a osobní bůh mohou nábožensky býti 

 uctívány, nikoli však ab.straktum a pomíjející pravda. Jen svatým 

 se staví chrámy, profánnímu stačí klenba nebes, dílna pracovní 

 a rodinná chatrč.*) 



Plna omylů a neznalosti jest llaeckelova kritika náboženství, 

 jmenovité křesťanského. Křesťanství pokládá za nejchatrnější formu 

 monotheismu, jež vlastně jest tritheismem, a s katolickým kultem 

 Mariánským tetratheismem. Nad ně staví vysoko mohamedanism 

 a zvláště buddhism. To jest konečně subjektivní rozhodování, jíři 

 kterém každému čtenáři jistě připadne Lessingovo stanovisko 

 v » Nathan der Weise* — in abstracto, těžko říci, které vyznání 

 bylo by nejlepší. Převrácené jsou představ \ 1 ku < k( lovy o histo- 



*■ Hcz přímých vztahu k Ilacckrlovi jest nábožciiskD-cthický monismus, 

 který u ná.s .šíři karlínský lékař dr. líulowa nřineckou knilioii Die Kinheits- 

 lehrc- I Monismus' als Religion « a sttjnojmcnnou brožurou. Vyniká nad Ilac- 

 ckelfjv monismus cirkevnčj.ším spojením svých přívrženců, ale i dokonale 

 nelogickým dogmatismem svého vyznání viry, kde pantheistický bňh, ne- 

 zinénitclný zákon přičinnosti a svoboda vůle v jcdnc vť-té svorně k sobě 



1.0JÍ. 



Agitační brožurka A. Pelanta •Protiváha klerikalismu* před málo týdny 

 vyšlá pftpíná výslovně k Ilaeckelovým vývodům. I její monismus jest nad 

 miru naivní a dogmatický; jen proto, že u nás jako předešlý spis ukazuje 

 jakousi populární species monismu. nabývá zajímavosti. 



i 



