poněvadž Braun nalezl kvítky se sledy braktcí a on i kvítky 

 vzniklé na ose květů i)ostranních, pod jejich trojčetným obalem, 

 či snad přece kalichem. Marně jsem hledal sám podobný nějaký 

 doklad, a na základě fakt sobě známých mohu jen první výklad 

 Eichlerův ])otvrditi. Dstatně Drude, jenž na něm své úvahy zakládá, 

 také mlčením opomíjí odvolání luchlerovo. Jestliže honioloMÍcs Chryso- 

 s}ilc'niem dá se i jinak než v involukru prokázati, bude snad možno 

 naopak o iťio sporm- č;isti positivně souditi. 1 myslím, že homolo^i- 

 sováním kruhů tyčinkových morfoloj^ický sf)uhlas jest dostatečně 

 dokázán. Konečně též přeměna pochybné braktey v listu podobný 

 útvar mluví nemálo ])r()ti tvrzení, že by byla přece h'-tl<('m kali.sným. 



Následující kruh ještě Eichlcrem byl považován za srostloplá- 

 tečnou korunu. Předpokládaje ]jotlačený pětičetný kalich, došel sché- 

 matu který liší se od typického diagrammu Caprifoliaceí jen 

 tím, že medianní cíp (myšleného) kalicha směřuje ku předu, 

 kterážto orientace se výjimečně tu i tam u Sambucus Ebulus L. 

 vyskytuje. Proti uznání toho kruhu plátků za kalich namítá Eichler, 

 že by koruna ty}jicky scházela, nebo by bylo nutno doplniti kromě 

 ní ještě kruh tyčinek, což prý pro Caprifoliaceu je pravdě nepo- 

 dobné. Kruh toho logického úsudku jest patrný: systematické 

 postavení Adoxy jest přece pochybné, i nelze z něho nic vyvo- 

 zovati pro morfologii, která má jistě lepší kriteria v ixtzorování 

 přímém. Dalelc jsa tohoto předpojatého mínění, prohl.lsil iJrude (7.) 

 žlutozelené plátky Adoxy za okvětí, a poukázal ]< tomu, že vlastní 

 diagramm Eichlerův pro Chrysospleniuni (kde se také vyškytá 

 pošinování braktei na vedlejší osu) podaný se shoduje nápadně 

 se schématem květním, které ]:>ro Adoxu on navrhuji'; jen vkládá 

 sem hypothesu ]iotlačeného kruhu tyčinek tepalům opponovaných, 

 který prý beze stopy v)'mizel. 



Dříve než pokusíme se řešiti tento tyčinkový problém, bude 

 vhodno všimnouti si zygomorfické symmetrie postranních květů, 

 která jmenovitě v perigonu jest nápadná. Xení o tom nejmenší 

 pochyby, že tato zygomoríie jest funkcí geotropismu a vzrůstu 

 rostliny; vývojově bylo (Payerem 2.) pozorováno, že svrchní (či 

 zadní) část květu mnohem dříve a rychleji se vyvinuje, než spodní 

 (přední); na kvítcích zakrnělých, pokud deformování připouštělo, 

 viděl jsem, kterak spodní lístky sotva jako hrbolky se jevily, 

 kdežto na svrchních ještě podobu plátkovitou b\"lo možno uzna- 

 menati. Není téměř vyvinutého květu, na kterém l^y tato převaha 

 svrchní poloviny nebyla patrná; přes lo všeobecně uvádí se květ 

 jako typicky aktinomorfní. Někdy vyskytnou se též úplně nepra- 

 videlné květy (tab. 1., obr. 11.); i tu lze po případě tuto úchylku 

 vyložiti jako zjev vzrůstu; v čtyřčlenném květenství čt\řčetný kvítek 

 obr. 11. se vyvíjel značněji na té straně, kde sousedství jiného 

 tomu nebránilo. I v perigonu jest obyčejným zjevem rozdělení 



