163 



Čistá ccliulosa neboli Inmičina skládá většinu stěn v mladých, 

 živých buňkách rostlinných, vyjímaje houby. Témér čistá je ve 

 chmýří některé plody obalujícím, jako ve vláknech bavlny. Poznává 

 se mikrochemicky (makrochemická analysa hydrolysou patrná z ta- 

 bulky) dle rozpustnosti v sehnané kyselině sírové, v ammonia- 

 kalním roztoku mědi (jmenované Schweizerovo agens, jež nesmí 

 býti píes půl roku staré). Působením silné kyseUny sírové mění 

 se ve hmotu škrobu příbuznou; tím způsobem se vyrábí z papíru 

 známý rostlinný pergament; užijeme-li pak iodu, nejlépe ve vodním 

 roztoku s iodidem draselnatým, nastane temně modré zbarvení. 

 V roztoku iodu, iodidu draselnatého a chloridu zinečnatého nabývá 

 cellulosa barvy fialové. Cellulosa vpíjí též množství barviv: tak 

 haematoxylinem se obarví intensivně fialově, kdežto blány zdřevna- 

 tělč nebo zkorkovatelé nanejvýše žlutavě nebo hnědavě. Podobně 

 i anilinové, methylové a berlín.skč modři, červeni kongo lze vý- 

 hodně užíti ku rozlišování od blan jiných. Zajímavá je tinkce van 

 Tieghemova a Douliotova; řezy zbavené vodou javelleskou a žíra- 

 vým draslem obsahu plasmatického se prosáknou tanninem a pak 

 vloží v roztok chloridu železitého; všechny blány cellulosové jeví 

 se inkoustově černý. 



E. Schulze nazývá všechny látky, které mají tutéž iodovou 

 reakci jako cellulosa, dávají hydrolysou pentosy nebo hexosy 

 a snáze se rozpouštějí v kyselinách a alkaliích, souborným jménem 

 hemicellulosy . Gilson, jemuž se podařilo přivésti cellulosu ku jakési 

 krystalisaci, tvrdí, že jest tato chemické individuum, a že jí jediné 

 přísluší reakce chlorzinkiodová: Schulzovy hemicellulosy jsou prý 

 směsí různých pentosanů a hexosanů, jmenovitě jeho manoso- 

 cellulosa. Gilson rozlišuje v buněčné jjláně vyšších rostlin tři 

 vrstvy: vnitřní je prý vždy cellulosová; střední sestává z rozmani- 

 tých hmot, někdy cellulose blízkých, často dřevovitých nebo korko- 

 vitých, vnější, dle jiných autorů intercellularní lamella, hlavně 

 z hmot pektinových, je/, macerací bývá snadno zrušiti. Původní 

 .stěna jest cellulosová, a nenáhlejší nebo rychlejší změnou její 

 vznikají látky stěny střední, v níž dle toho buničinu ještě můžeme 

 zji.stiti, neb již nikoli. 



Ku cellulose druží se amyloid^ obsažiny v .scmtMKch rioi)ae- 

 cí)la, Impatiens, Balsamine, l'aeonie, Primulaceí a j., jenž jest 

 látkou reservní; barví se modře jH)uhým iodovým roztokem a jest 

 nejspíše identický s látkou, která kyselinami z cellulosy vzniká. 



Tutéž funkci má v cndospermu datlí, plodů Phytelephas, 

 Paris (]uadrifolia, Foeniculum of^ílcinale a jiných semen rescrviii 

 cellulosa (Reissem objevená), která od obyčejné cellulosy liší se 

 produkty hydrolytickými, nikoli mikrochemickou reakcí; rozštěpuje 

 se nejdříve v látku podí)bnou dextrinu, ale levotočivou, seminin, 

 pak v krystallický, v právo točivý cukr, manosu či seminosu. Ne- 



11* 



