169 



životních dějích orjranismu jako látky plastické, nebojsou vylučo- 

 vány z živé hmoty buněčné, i slouží jako hmoty aplastické v eko- 

 nomii organismu; nejdňležitéjší případ tohoto způsobu jest, kde 

 látky ty tvoří pevné opory neb ochranný obal organismu, i nazý- 

 váme je ]>ak forviafivními. Třeba že táž látka může sloužiti dlouho 

 jako formativní, v čas potřeby jest vŠak stržena v životní výměnu 

 látek; mívají tu zhusta oba stavy i fysikalnč různé modifikace, jež 

 tento funkcionální rozdíl provázejí. Plastický stav bílkovin jest 

 nejdůležitějším faktorem v živé buňce: protoplasma, jež identifi- 

 kujeme s živou hmotou, sestává po výtce z nich.*) Jejich ohromné 

 molekuly podmiňují kolloidalní stav protoplasmatu, jenž brání, 

 aby z buňky, i u živočichů aspoň zhoustlým plasmatem ohrani- 

 čené, neunikalo, a působí jen nepatrným osmotickým tlakem na 

 .stěnu. Mají-li se bílkovité hmoty po organismu rozváděti, děje se 

 při tom zpravidla štěpení v látky poměrně jednoduché, krystallující 

 snadno, a proto i lehce diosmoticky prolínající, z nichž na místě 

 spotřeby bílkoviny opět snad se regenerují. K processu tomu, jenž 

 zejména při klíčeni rostlin přesné byl stopován, druží se podobná 

 přeměna bílkovin potravy v těle zvířecím, jeden z nejspornějších 

 problémů fysiologické chemie; tolik však ji.sto jest, že štěpí se 

 hluboce, při čemž většina jich dusíku vylučuje se močí, a zbytek 

 v podobě uhlohydratů a snad i tuků ukládá se v těle a vchází 

 v oběh ; při tomto processu mají veliký úkol játra, a proto 

 i v nich přechodné látky mezi bílkovinami a uhlohydraty hledány, 

 o čemž ní/e bude pojednáno. - Uhlohydraty ve stavu plastickéin 

 j.sou po výtce snadno rozpustné cukry. Poněvač však zvláště 

 u rostlin, jež mají rozsáhlé periody, v nichž neassimilují (v noci, 

 v zimě, za klíčeni), jest třeba značných zásob, jeví se mnohé 

 uhlohydraty jakí) rescrvní materiál. Jím nebývají jednoduché cukry 

 samy, jichž roztoky veliký osmotický tlak jeví, nýbrž právě poly- 

 sacharidy o velikých molekulách, látky většinou pevné, které 

 v buňce se značně mohou nahromaditi, aniž by tím značnější tlak 

 povstal. Tyto zásoby se — tak jako bílkoviny — rozpouštějí, 

 mají-li dojíti užití na jiném mí.stě rostliny. Takovým reservním 

 látkám, z nichž uvádím pro příklad: glukosany škrob, amyloid, 

 dextriny glykogen, fruktosan, inulin, galaktany v semenech Legu- 

 minos, manosany seminin (podobný dextrinu) a rcservní cellulosu 

 v plodech palmových, jsou velmi podobny formativní uhlohydraty, 

 jež jmenovitě u rostlin budují stěny buněčné. Jindy se všeobecně 

 udávala cellulosa za stavivo buněčných blan, nyní víme, že ve 

 většině případů značný díl, někdy i přes polovinu, tvoří látky jiné, 

 ba zdá se. že na př. v pletivu korkovém cellulosa a vůbec uhlo- 



♦) Tím nemá l)ýti řečeno, že živé plasma jrst smčs bílkovin (v nej- 

 Siráím smyslu), jak j(; z organismu vyproštčné známe; jest pravděpodobno, 

 ic tento •plastický'' stav vyznariijc ivMistálou menu lučebného spojení látek 

 téch vespolek. 



