190 



hustotu as 2krát větší vody (nejtěžší z d&ležitéjších hornin, j. čedič, 

 vykazují číslo ne větší než 3 4). Dle toho ve větších hloubkách 

 jsou soustředěny hmoty větší hustoty; jedni z učenců kladou tam 

 ryzí kovy, zejména železo, jehož rudy tak hojny jsou ve vrstvách 

 povrchních; tím by se vysvětliti dal i magnetism zemský, jiné jest 

 mínění, k němuž ])říkladcm se přiznává Mendělejev, žr \i-tw t\ 

 obsahují hojně mctallických karbidů, sloučenin uhlíka .s kovy. Ko- 

 nečně však lze připustiti, že mohou v oněch hloubkách uloženy 

 býti hmoty, jež za obyčejných poměrů velikou hutností nevynikají: 

 bylť by náš vzduch ve hloubce 56 km hustotou rovný vodě, ve 

 hloubce 83 kin hustší platiny. Mylno by bylo uvažovati, že snad 

 tíží se hmota soustředila ku středu, jako místu největší přitažlivosti, 

 a že tam každá hmota nabývá největší tíže; ve středu zemském, 

 vlastně těžišti, které však u země dle všeho je centrální, jest síla 

 přitažlivá rovna nulle, neboť síly ji skládající, přitažlivost jednotli- 

 vých částic zemských se vzájemně ruší. Kdyby byla země všude 

 stejně hutná, bylo by maximum přitažlivosti právě na povrchu, 

 jak nás jednoduché použití gravitačního zákona Newtonova poučí; 

 vskutku jest přitažlivost největší ve hloubce asi -/n zemského 

 poloměru, což vysvětlíme právě tím, že ku středu zemskému se- 

 skupeny jsou nejtěžší hmoty. Dle velmi důmyslných výpočtů Mel- 

 mertových a Sta])ffových vychází pro hutnost hmoty ve středu 

 zemském číslo as 11 '5 (větší než stříbro). 



Jiná veledůležitá pozorování konána o teplotě zemské. Mimo 

 všechnu pochybnost jest, že povrch zemský nabývá téměř vší své 

 teploty od slunce a tedy jeví změny během dne i roku. Leč již 

 v neveliké hloubce, u nás as 25 ;«, na rovníku ještě menší, u pólu 

 větší, přestává kolísání, a vládne skoro průměrná teplota povrchu 

 po celý rok. V krajinách arktických, kde průměrná roční teplota 

 nedosahuje bodu tání, rozkládá se proto blízko pod prstí mohutná 

 (až přes 120 ni) vrstva zmrzlé půdy. Okršlek její zabírá jen ne- 

 patrné části Evropy; za to v Americe i Asii zaujímá ohromně 

 plochy a jest z hlavních příčin, pro něž stromy ani keře tam se 

 neudrží. Postupujeme-li do hloubek větších, znenáhla teplota stoupá, 

 a to pro určitou hloubku skoro pravidelně; ale »geothermický 

 stupeň hloubky « je v různých horninách velmi rozdílný: kdežto 

 v pruských solných vrtaných jamách, z nichž u Parušovic (Pruské 

 Slezsko) největší již zmíněné hloubky dosaženo, stoupá teplota 

 o lo C na 46 w, v dolech Comstock-I.ode (v Nevadě, Severoame- 

 rická Unie) v hlubině 900 w panuje již nesnesitelná člověku 

 teplota 70o C. 



Vysvětlována byla vnitřní teplota zemská chemicky, že vzniká 

 prý při tvoření hydrátů, uhličitanů, kysličníků, leč to se děje nej- 

 usilovněji blíže povrchu; ani tlak vrstev by k vysvětlení nestačil, 

 i zbývá pouze jako pravdě nejpodobnější theorie o žhoucím 



