210 



k výživo potřebné, mimo to i mechanicky, tísníce, jako kokotice, 

 přepadenou rostlinu a volnost i světlo jí odnímajíce. — Uvedl jsem 

 celou řadu rostlin parasitických, jichž hlavním vnějším znakem je 

 nedostatek chlorofyllu a proto i nemožnost assimilace vzdušné 

 kyseliny uhličité. Jim docela se podobají rostliny žijící z rozkláda- 

 jících se látek ústrojných, ba mnohdy jest ])Ochybno, zda taková 

 saprofytická rostlina nepočala život ničíc živého hostitele, neb zda 

 již od počátku na odumřelém těle ústroiniMii zij( . l'<>zoruhodno 

 jest, že nepatrných, ba i drobnohledných parasitu a saprofytů 

 z třídy hub jest veliké množství jak rozmanitostí forem, tak i čí 

 selnou hojností: jim náleží v ekonomii přírodní úkol to, co k ži- 

 votu jest málo schopné a odumřelé, naprosto rozrušiti, v jedno- 

 duché látky rozbíti, ne v prach a popel, nýbrž v úrodnou prsť pro 

 nové generace organismů proměniti. Tyto nepatrné bytosti nejen 

 že dovedou jen z organických látek žíti, nýbrž i jinak jsou ome- 

 zeny na jediný nebo málo směrů chemicko-fysiologické činnosti, 

 i jsou zjevy tyto u nich zhusta daleko průhlednější, než u rostlin 

 vyšších; sem právě spadá většina toho, co svrchu praveno o en- 

 zymech. Ale známe také jiný způsob spolužití rostlinného, který 

 nejen hosti, nýbrž i hostiteli prospívá; to jest vlastní soužití čili 

 symbiosa. V takovém spojení žijí vlákna hub s kořeny lesních 

 stromů a rostlin vřesovitých, což zve se mykorrhiza; podobné 

 spolupůsobení, kde nižší organismus koná přípravnou práci che- 

 mickou pro vyšší, seznali jsme u kořenových nádorů motýlokvětých. 

 Nejznamenitější případ symbiosy jsou lišejníky: řasy, které samy 

 jsou schopny assimilace svým chlorofyllem, mizí skoro v spleti 

 nezelených vláken houby, jež jim opět z podkladu vodu a mine- 

 rální látky přivádějí, a obě rostHny při tom bujně se daří, a tak 

 splývají, že Schwendenerovi, který lišejníky jako dvojité bytosti 

 rostlinné (r. 1869) poznal, bylo mnoho bojovati, než theorie jeho 

 u exaktních vědeckých pracovníků přijetí došla. 



Zbývá ještě něco říci o rostlinách, které se živí pevnou po- 

 travou: jsou to rostliny masožravé. Jakkoli nadmíru exoticlcy slova 

 ta zní, máme i u nás řadu rostlin, které hmyz lapají a jej vy- 

 ssávají. Chemický pochod jest týž jako u trávení: děje se to 

 ostrými šťávami, které z částí listových se vylučují a z těla po- 

 lapeného hmyzu všechny měkké části rozpouštějí, tak že konečně 

 jen vnější, chitinová kostra zbývá, kterou rostlina pak odvrhuje. 

 Při tom zhusta bývají i rozmanitá lapací zařízení: exotické, často 

 i u nás pěstované rostliny Sarraccnia a Nepenthes (láčkovka) mají 

 řapíky listů duté, a rozšířené na způsob džbánu, v němž zmíněná 

 tekutina se shromažďuje; víkem takového rostlinného džbánečku 

 jest list, který nešťastného okřídleného hosta ve vězení uzavře. 

 Severoamerická Dionaea (mucholapka) má listy, které chlopňovitě 

 nad polapeným hmyzem se sevřou; naše bažiny hostí příbuznou 

 rostlinku rosničku (Drosera), která má okrouhlé listy pokryté 



