\\ v. Krejčí: Bedřich Smetana. 



(Psáno r. 1'JOO, se změnami otištěno v >Ž. Světě* téhož roku.) 



Kdykoli zavzní mi ve sluch slova, jimiž bayreuthský mistr na 

 konci »Mistrů pěvců« ústy Hans Sachsa oslavuje význam 

 nacionálního uméní, vnucuje se mi přímo úvaha o českém uméní 

 národním. Náš národ, politické samostatnosti dávno zbavený, ho- 

 spodářsky a sociálně dosud málo silný, tím čím jest, jest hlavně 

 svou literaturou a svým uměním. A přece největšího umělce svého, 

 který dal mu jeho hudbu, ještě daleko nedocenil. Již v tom se 

 zračí nepochopení jeho významu, když ku jménu Smetanovu se 

 přiřazuje jako stcjnocenné jméno Dvořákovo neb i Fibichovo — 

 ti šli už po cestě, kterou tvůrce české hudby ukázal, a ještě nejsou 

 v té plnosti a hloubce čeští jako on. Před Smetanou jsme měli 

 jen své výkonné umělce, své lidové písně, a skladatele napodo- 

 bující hudbu cizí — a to ještě ne nejmodernější. Mnozí u nás 

 ještě myslí, že Smetanova českost a původnost jest v tom, že 

 přimknul se ku písni lidové a hojně z ní těžil, ale to činili již 

 před ním i po něm, a mnozí z nejvěrnějších napodobitelů národ- 

 ních písní přes to nebyli s to podati nic v pravdě a hloubce če- 

 ského. Smetana na počátku své tvorby dobře věděl, že štěpiti 

 odhodlává se vinici, v níž dosud žádná réva nevzrůstala, že musí 

 stavěti budovu od základu. 



Umění Waíjnerovo a Lisztovo, jímž do té doby se napájel, 

 a v jehož základních principech poznal jediné plodné základy 

 pro moderní hudbu, vešlo v krev i nervy jeho umělecké bytosti, 

 a on z této krve i nervů vytvořil veliká díla, která zřejmě se 

 hlásí k moderní obci hudební, a při tom jsou ve své podstatě 

 rázu čistě českého a individuelního. Můžeme říci, že Smetana po- 

 chopil VVagncrismus hlouběji, než kterýkoli hudebník jiný; on 

 není žák Wagnerův, nýbrž druhý a nový Wagner, který jako 

 německý mistr buduje z ducha druhého národa umění jemu 

 vlastní, a proto přes všecku podobnost snah obou tvůrců tak 

 naprosto jiné. Jako Wagner zbudoval vzory tragické opery, tak 

 Smetana úplně přetvořil operu komickou, po dlouhá desítiletí již 

 v úpadku jsoucí, v nový typ, iehož representanty vidíme v »Pro- 



16* 



