246 



Mezi tyto řadí se vskutku kniha Marešova. V celém vědeckém 

 světě, nejvíce v sousedním národě německém, s jehož učenými 

 snahami cítíme se tak spoutáni, procifují jednothvci ze zklamání, 

 jež jim neúspěchy přírodních věd v nejvyšších otázkách přijjravily. 

 Právě v kruhu tohoto německého národa přijala přírodní věda 

 zlioubné dědictví po absolutné přírodní filosofii: její panovačnost 

 a dogmatism, který v přírodovědeckém materialismu dozrál. Ba- 

 datelé jiných národů, Angličané, Francouzi, neprožívají teď pře- 

 vratu tak prudkého, neboť obnovují téměř jen dávné tradice vě- 

 deckého positivismu, jenž nanejvýš dočasně byl zastíněn vlivem 

 německým. Jde tu v podstatě o věc nejen rozumu, nýbrž i vůle; 

 uznává se, že okovy orthodoxie přírodovědecké zrovna tak tíží 

 volnost myšlení jednotlivců, jako pouta orthodoxního náboženství; 

 vidí všichni, že život tak jako ve středověku musí míjeti a opra- 

 vovati cesty domnělé nejvyšší pravdy. I nabývá víc a více ohlasu 

 volání, že místo hledati východ z tohoto pralesa záhad a tajů do 

 stánku pravdy, máme sami si tu postaviti příbytky života. 



Spis, který zastupuje protidogmatický, individualistní směr 

 v přírodní vědě, nese nutně na sobě ráz osobnosti autorovy, 

 který sám praví, že napsal jej z vlastní potřeby. Tato personelnost 

 spisu sesiluje pronikavost jeho vývodů; oddaluje od nás všecko 

 utíkání se k povšechné auktoritě vědy a připomíná stále čtenáři, 

 že nemá tu hledati hotových pro sebe myšlenek, nýbrž myslili 

 sám. Methoda je tu historická: v osudech celého přemýšlení filo- 

 sofického a přírodovědeckého se ukazuje, co znamtmaly oba ])roti- 

 chůdné názory, realistický a idealistický, pro rozvoj bádání, ozřej- 

 muje, že pro základní myšlenky přírodní vědy vždy byla výcho- 

 diskem některá filosofická soustava. Nebude snad od místa shrnouti 

 resultáty kritických úvah vzhledem k vědeckému materialismu, 

 který dogmaticky přírodní vědu dosud z velké části ovládal. 

 Známy jsou nám vlastně jen naše duševní stavy, z nichž vzhledem 

 k vnější přírodě si všímáme v první řadě pocitů a představ. Ta- 

 kovými jsou různé vjemy tvarů, rozprostření, časů, pak barev, 

 světlosti, tepla, zvuku atd. Dle všeobecně uznávaných theorií vě- 

 deckých jsou však pravou skutečností pohyby atomů, tedy změny 

 rozprostření v čase, ostatní vše jsou illuse, podmíněné ustrojením 

 našich smyslů, a jest úkolem vědy, zvuk, světlo, teplo převésti na 

 pohyb hmotných částic; tím konečně třeba také vysvětliti děje 

 životní a duševní. Živé bytosti vykládány byly skutečně jako ve- 

 lice komplikované mechanismy, jež nikoli sice dnešní, ale jistě 

 budoucí chemie a fysika vyloží; ale jakmile k duši přistoupili, 

 musili sami přední vědečtí materialisté uznati, že názor jejich tu 

 nepostačuje. 



To se stalo už dávno, před třiceti málem lety; poslední roky 

 však ukázaly, že ani v biologii tímto materialistickým pojímáním 



