L'4: 



nic nepořídíme, a někteří přírodopisci ho nechtějí uznati ;.ni ve 

 fysice a chemii. Véda století dvacátého bude idealistická; po'crok 

 její bude znamenati filosoficky postup od Descartesa a Loclea 

 k Berkeleyovi, Humeovi a Kantovi. Materialism přidržuje se nl- 

 zoru o primerních kvalitách, prostoru a času, nepodmíněných lid- 

 ským vnímáním, z nichž smyslné vjemy třeba vyložiti; věří v kau- 

 salitu. Kritická filosofie zase ukazuje, že též prostor, čas, příčinnost 

 jsou formy nazírání lidského; v Kantovi snaží se z destruktivní 

 té skepse zachrániti možnost poznání v mezích zkušenosti. Z učení 

 Kantova vskutku zůstane pQnětí zákona příčinnosti jako principu 

 regulativního, který postuluje rozum v zájmu jednoty poznání; ta- 

 kového smyslu nabývají všechny zákony přírodní. Druhá hlavní 

 zásluha Kantova jest odhalení bludů racionální psychologie, jež 

 snaží se marně vyvoditi celou nauku z jediné praemisy »já myslím« 

 a racionální kosmologie, která se zaplétá v antinomie konečnosti 

 a nekonečnosti prostoru, času a řady příčinné, zneužívajíc regula- 

 tivních pojmů jako konstitutivných; kladením these nebo antithese 

 dogmaticky chybuje dosud skoro každý přírodopisec při všeobecných 

 úvahách. V materialistickém atomismu překročila věda meze po- 

 znání lidského několikrát. Hmotná částice nekonečné malá nemůže 

 býti nikdy empiricky poznána; její vlastnosti jsou vždy jen do- 

 myšlené a konají dobré služby, jsou-li účelně zvíjUmiv, na př. k vy- 

 světlení úkazů chemických a fysických. Ale pro fysiologické a 

 ])sychologické zkoumání nemůže se státi tato theorie normou; tam 

 se obrací naše pozornost k zjevům, pro které vlastno.sti atomů 

 nebyly vyvoleny, a proto pokusy, vyložiti život a duši materiali- 

 sticky, vždy selhaly a skončily vyznáním: ignorabimus. Ano, nikdy 

 se nedovíme odpovědí na otázky, které chybné činíme, nikdy ne- 

 domyslíme se původu myšlení a pociťování z myšleného zjevu, 

 nýbrž naopak musíme hledati pochopení hmotného z duševních 

 i<'vů, které jedině jsou nám dány. 



Realism, pokud tvrdí, že vnéjŠí svět, hmota, jest skutečné 

 bytí, zdá se sice naukou zdravého rozumu, ale ve vědecké práci 

 vede k zmatkům a k naprosté nevěře v možnost poznání! Svět 

 vnější možno jen klásti, jest empiricky reální, omezen napro.sto 

 lidskou zku.šeností; o existenci jeho nemohu se nikdy přesvědčiti, 

 věděti mohu jen o sobě, svých pocitech, představách, citech, 

 chtěních; je-li možno pravdu poznati, máme pro ni jediný pra- 

 men, vnitřní zkušenost. Věda, chce-li se vystříhati všech fikcí, 

 může jen popisovati jednotlivé zjevy, stanoviti jich vztahy, sou- 

 časnost, následnost a p.; ale vysvětlovati, pronášeti zákony věda 

 positivní nemůže. To, co zveme zákon přírodní, je určitá forma 

 příčinného spojení zjevů; domnívá-li se věda, že zkoumáním jed- 

 notlivostí nalezne mezi nimi souvislo.st, že zákony vyrůstají samy 

 z fakt, trvá po osvětlení Kantově v úplném bludu: zákony vklá- 

 (l.-imr my v přírorhi. ,'ib\'rliom ji mohli pííchopiti. jaroto bojují 



