>48 



zástupci včely vždy nevhodnou zbraní proti kterékoli nauce, vy- 

 týkají-li, že je to hypothe.sa, že se vymyká exaktnímu stanovení, 

 neboř v každém včdeckém myšlení je kus konstrukce, véda celá 

 je dílo lidské. Nemůže býti úkolem bádání, stanoviti pravdu na 

 člověku nezávislou, smysl vědy je biologický, věda je kus života 

 a má představy naŠe uvésti v soulad mezi sebou, je to intelektu- 

 ální píizpíjsobování se organismu vnějším podmínkám. Proto není 

 také žádných věčných pravd vědeckých, pravdy jsou ve stálém 

 vývoji a změně jako život sám, který jest tvůrcem hodnot. Věda 

 ve službě života tvoří, zušlechťuje, okrašluje a ulehčuje jej. — 

 Přesvědčení, že nad vědění povýšen jest život, konání, že poznání 

 jest teprv produktem žití, vůle, jest ve shodě s učením Kantovým, 

 ale u auktora zajisté spíše přisvědčením k nauce Schopenhauerově 

 o vůli, jako skutečném principu bytí. Fysiologie a vývojezpyt 

 nervstva vede k témuž poznání. 



Připojuji tu několik poznámek. Cílem, který tu auktor vědě 

 vytýká, strhává mocnou vládkyni s trůnu pravdy a ukládá jí slou- 

 žiti životu. A zdá se i v jeho podání, že snižuje vědeckou práci. 

 To veliké množství lidí, kteří všecko své úsilí na vědecké bádání 

 vynaložili, a kteří zajisté jsou vybráni z nejzdatnějších údů lidské 

 společnosti, konalo tedy dílo malé a jen služebné? Kritika repre- 

 sentantů filosofie a vědy, kterou auktor své přesvědčení podpírá, 

 dokazuje docela jasně, že pravda absolutní, poznání skutečna na 

 nás nezávislého, vymyká se vší snaze lidské; ale není tato abso- 

 lutní skutečnost prázdnou fikcí .^ Přijměme, že něco jest; jak od- 

 myslíme si vše, k čemu toto bytí má vztah, odmyslíme tím toto 

 bytí samo; i myšlení věci o sobě jest naše myšlení, i vidíme zřejmě, 

 že hledání pravdy absolutní jest honba za vlastním stínem. Jako 

 vždy, učinili jsme si modlu z vlastní slabosti a pošetilosti, a chceme 

 jí obětovati. Co skutečně jest veliké, je celek našeho života, svět 

 celý vnitřní i vnější, a jemu sloužiti značí jej žíti, je vznešené a 

 důstojné žití samého. Proti sklíčenosti a rcsignaci, která místy 

 z knihy vyznívá, podškrtuji heslo i-enesance humanismu, které proslov 

 její přináší. Potom však motiv realistický vstupuje do popředí pří- 

 rodovědeckého myšlení; ne poloviční realism, zkalený metafysikou 

 materialismu, nýbrž jeho plnost: pravým skutečnem jsou naše du- 

 ševní stavy, ať je ven promítáme čili nic, ty jsou nám elementy 

 všeho bytí,*) a z nich sestrojujeme k své orientaci, svému pro- 

 spěchu a k svému požitku ideální svět vědecký a umělecký. 



Kniha, která zahájena je skepsí proti duchu současné vědy, 

 končí nadějí! Víra ve vědecké poznání pravdy je vyvrácena, od- 

 souzena jako nauka nepřátelská žití. Ale život sedá na stolec, jenž 

 jest uprázdněn a jenž mu jjrávem náležel. 



*) Realism a empiriokriticism A. Macha. 



