32 CARL VON LINNÉ 



som här omkring sågos fulla med dy, otjänliga till 

 allt annat, emedan vattnet inte kunde aftappas, kunde 

 blifva äfven så tillräckliga dyngstackar. 



Skiffrig sten begynte ses på höjderaa, som för- 

 delte sig såsom en skiffersten, dock grofvare; något 

 liknande ställsten, som merendels är ett tecken till 

 en närgränsande malm. 



Guldgrufvan kommo vi till kl. 6. Proberaren 

 Colling handledde oss till alla skärpningarna, dem 

 vi sågo med största ifver vara fortsatta, och åter 

 andra skärpningar alldeles lämnade. Strecket gick 

 ad angulum acutum nedför inåt berget. Gedigna 

 guldet höll sig uti en blek kis. Ordinarie bergarten 

 var mörkgrå med några rödaktiga strimmor. Ber- 

 get var ingenstädes brant, utan sakta kullrigt och 

 skärpningarna voro på sidan emot det öfversta af 

 berget ansatta. Ett annat berg, skildt ifrån den or- 

 dinarie guldgrufvan med en stor mosse af oänd- 

 ligt djup, hade ock framgifvit siktbart guld. Så 

 många anledningar af gediget guld, på så många 

 stallen och så långt ifrån hvarandra, gäfvo tyd- 

 ligare tillkänna den stora skatt här ligger fördold, 

 än som de utmärkte det rikaste rum af mycket 

 guld. 



En huggorm låg på vägen vid återresan, han 

 var stor och grå, hans rygg var liksom med ett 

 mörkt taggband, emellan hvilka taggar en blå fläck 

 sågs längs åt kroppen, hufvudet skildes ifrån den 

 mörka ryggen medelst en blå angulus acutus, hvars 

 fibra auperior var i kanten med hvita fläckar be- 

 satt. I munnen, på hvardera sidan fram mot spet- 

 sen och i öfra käken, var en stor tand, som kunde 

 både indragas och utspännas som en kattklo, hvil- 

 ken gaf tillkänna, att denna ormen var af det S(läk- 

 tet, som gjorde skadliga, ja ofta dödliga sår. 



En runsten stod midt på vägen en kvarts mil 

 förr än man kom tillbaka till Hvetlanda, men var 



