36 CARL VON LINNÉ 



hon för lust skull ätes af gossar och ynglingar, så- 

 som ett medicin mot utslag, maskar, andtäppa, lung- 

 sot och skörbjugg; ty hon drifver mycket urin 

 utan att själf vara skarp, och graverar mindre 

 magen än någon annan balsam, utan att laxera. 



En och fem åttondedels mil hade vi till Åreda. 



Nattskator (hirundines caprimulgi) flögo upp för 

 oss här och där på vägen, sedan solen var nedgången 

 och natten mörk. 



Två mil hade vi fram till Lenhofda^ hvarest vi 

 blefvo öfver natten. 



Maj 27. 



Tordön, regn och blixt nödgade oss att blifva 

 kvar i Lenhofda till kl. 3 eftermiddagen. 



Vintren emellan 1740 och 1741, eller den sist 

 förlidne, var ej så stark eller långsam som emellan 

 1739 och 1740, gjorde dock väl tre gånger större 

 skada, besynnerligen här i Kronobergs län öfver- 

 allt, där vintern var mer skadlig än i Uppland: ty 

 ej allenast aplar och päron utan ock plommon samt 

 körsbär, ja själfva vinbärsträden blefvo fördärfvade, 

 hvartill ofelbart snön, som kom strax före Micha- 

 elis tid, medan träden ännu hade sina gröna löf 

 och alltså uti sig sin fulla saft, mycket kontri- 

 buerade. 



Vidskepelser, som gärna hänga vid den enfaldiga 

 hopen och lättast underhållas i aflägsna provinser, 

 voro nog många kvar här på orten efter påfvedömet 

 och hedenhös. Från det senare hafver folket kvar 

 den vidskepelsen, att när kreaturen dö bort för 

 den ena, då gräfva ned ett as uti sin grannes åker 

 eller dynghög, att olyckan må transporteras ifrån 

 hans hjord till hans grannes. Ifrån påfvedömet hafva 

 de kvar ett sätt att kur era febres ephemeras: när 

 någon får rysning, därpå hetta, blifver liksom sönder- 



