58 CARL VON LINNÉ 



Resan ställdes åt kungsladugården Halltorp öfver 

 alfvaren, där astragalus campestris minimus och 

 androsace ymnigt sågos med åtskilliga stogångar. 



I Halltorp blefvo vi uppehållna af blixt, dunder 

 och regn. På gården växte cochlearia, coronopus 

 ruelli dicta, ymnigare än man någonsin sett. I 

 trädgården stodo lavendel, melissa, ruta och krus- 

 mynta så frodiga, att man aldrig sett dem större; 

 om dessa och dylika apotekareväxter på denna orten 

 skulle kultiveras, måste de ofelbart bättre löna mö- 

 dan, än på någon annan ort i Sverige. 



Hagtorn växte i Halltorps äng, så väl som vid 

 skurkvarnen gentemot, af 3 famnars höjd och så 

 tjocka, att man med möda dem famna kunde. 



En hvit lera sades finnas i Högstrums socken 

 vid Väster-Sörby hjulhus uti ett kärr. Västerkärr 

 kalladt, den folket brukade att hvitlimma väggar och 

 skorstenar med; men som hon stod med hela kärret 

 under vatten denna tiden, fast hon i augusti månad 

 plägar vara torr, trodde man att det var bleke. Det 

 sades smutsa och färga ifrån sig, men med lim- 

 vatten blandadt sades det intet smutsa. 



Ljung sågs något litet, men så kort, att han 

 knappt märkas kunde, på backarna strax förrän 

 man kom fram till gästgifvaregården. 



En gul jord, den en käring brukade i stället för 

 köllerfärg att färga skinn med, togs vid Kjälltorpet 

 inemot Isgärde gästgifvaregård, hvarest på högra 

 handen invid landsvägen låg en källa och på vänstra 

 handen bredvid en liten grop, i hvilken gumman tagit 

 denna gula och rena ockra, hvilken alldeles var 

 lik den, som vid surbrunnar ses. Skinnen, som med 

 de^nna färg voro kollrade, hade alldeles den färg, 

 som de få af utländsk ockra. 



Färggräs, som folket här på orten bruka, voro 

 ko-nig eller origanum att färga rödt. Brunskär 

 eller bidens att färga brandgult; vigeltorn eller 



