ÖLANDSRESAN 63 



högra handen, att vi måtte resa strandvägen nedanför 

 landtborgen. Strax fingo vi se ölandstoken, en växt 

 den vår håg så mycket efterlängtat, sedan åtskil- 

 liga riksdagsmän i Stockholm den för oss nämnt. 



Tok kallas på Öland en buske, som i hela världen 

 är mycket rar: ty botanici veta ännu intet annat 

 ställe i världen hvar denna växer, mer än endast uti 

 York i England, och där han nyligen blifvit obser- 

 verad uti Sibirien, hvartill nu ändtligen kommer 

 Ölands södra del. Denna buske är afritad af Rajus, 

 Morison, Miller, Walther och Amman, men på intet 

 ställe väl träffad. Växten kallas potentilla caule 

 fruticoso, hon stod på tufvor af alfvaren, jämte 

 låga platser på hvilka vattnet stått hela vintern, hon 

 är stor som lavendel eller isop, har gula blommor 

 och släpper årligen sin yttre bark; samma buske 

 brukas nu i trädgårdarna till låga bäckar, där han 

 trifs väl. ölänningen använder honom till ingen 

 nytta, utom att af honom, emedan hans ris är styft 

 och hårdt, göra viskor till kärls rengörande. 



Alfvarlöken växte jämte token ganska ymnig, 

 men ej i buskar såsom gräslöken. 



Just när man kom öfver alfvaren neder åt 

 landtborgen vid Eriksö, såg man på vänstra handen 

 landtborgen vara nedfallen och skiffern vara bar. 

 Denna skiffer, då han smakades med tungan, röjde 

 ett alun. Här fanns ock skiffer med gröna och 

 röda gryn; äfven ock skiffer, som var här och där 

 grön, såsom kupfergryn, till ett ofelbart tecken 

 af kopparhalt. Emellan lagren af skiffren sågs en 

 grön fin lera, som höll alun. 



Resan ställdes åt Resmo längs efter landtborgen, 

 dock nedanför honom, hafvandes vi på vänstra han- 

 den den allra brantaste landtborg med sina bara 

 sidor, och på högra handen hafvet. Vägen låg ge- 

 nom de skönaste lundar man någonsin sett, som vida 

 uti skönhet öfvergingo alla örter i Sverige och täflade 



