ÖLANDSRESAN 77 



ymnig^t, om man gingo längre på djupet, det man 

 undvek för vattens skull, helst malmen är nog till- 

 räcklig utan större möda i dagen. 



Kalk brännes här med den alunskiffren, som 

 smulas sönder och ej så lätt kan öfverföras, emedan 

 denna skiffer värmd och itänd brinner som stenkol. 

 Vi frågade hvarför de ej bränna sin kalk af orsten, 

 som likväl där finns i så stor myckenhet, emedan 

 man vet, att orsten gifver långt finare kalk, om icke 

 en gips, men fingo till svars, att så snart orstenen 

 fullbränd är, går han till ett fint mjöl, utan att vänta på 

 släckningen såsom annan kalk, är alltså otjänlig att 

 brännas med alunskiffer, som ej kan skiljas då man 

 behagar. 



Eldsprutande berg hade man tillfälle här att före- 

 ställa sig, då man såg utanför grufvan ett varp af 

 jord, sten och alunmalm planeradt till höjd af botten 

 med själfva grufvan, att malmen så mycket lättare 

 kunde föras utur grufvan öfver detta varp ned till 

 hafvet, att lasta honom på båtar till öfverfart åt 

 Lovers alunbruk i Småland, som sågs hit till gruf- 

 van öfver hafvet tillika med Kristianopel. I detta 

 varp hade någon eld kommit lös för ett par år se- 

 dan, och brände ännu åt norra sidan, fast utan låga, 

 med rök och os, som här och där trängde sig upp 

 utur jorden på hvilken vi gingo, som var helt varm 

 och het; allestädes hvar man ref med käppen i 

 detta varp gick litet rök upp, och man fann bränd 

 kalk, alun, svafvelblomma, röd jord af skiffren och 

 ihopvittrade alunstycken såsom sylta vid kallrostarna. 

 Man frågade folket, om de ej fruktade, att denna 

 elden kunde angripa själfva malmen i berget, in- 

 till och på hvilken ena sidan af varpet låg, men det 

 hölls af dem för omöjligt, så länge skiffren lågo 

 i sina stratis ihoppackade; icke desto mindre tror 

 jag, att, om elden kommer en gång rätt att tända an 



