88 CARL VON LINNÉ 



gården på flata hälleberget, af naturen själf gjord 

 med en aflång springa af en famns längd och en alns 

 bredd midtpå, ihopdragen på bägge ändar, varandes 

 IV2 aln djup, något konkav på sidorna inuti; under 

 norra ändan af denna springa går mer än en famns 

 långt hål, fallande eller slutande neder åt berget, i 

 hvilken håla aldrig tryter vatten. 



Alfvaren var allt bort till Eketorpsborg täckt 

 med tufvor och utsirad med cistus oelandicus, an- 

 thyllis rubra och token. 



Eketorpsborg besågs med dess ruiner och ner- 

 fallna murar, som låg en kvarts mil ifrån östra 

 hafsstranden och som fordom varit en af de yppersta 

 på detta land; ty han var ett muskötskott i diameter 

 med en källa midt uti, som alltid gifver vatten. 

 Utan tvifvel ha dessa borgar varit asyler för invån- 

 arna, förrän krut och lod voro upptäckta. 



Murar eller ruiner efter gärdesgårdar, som voro 

 tecken till stora instängda platser på alfvaren, satte 

 vår åtanke uti uppmärksamhet om denna sterila alf- 

 varen fordom varit mer fruktbar och då kultiverad, 

 delad och instängd; ty skulle här allenast varit betes- 

 hagar fordom, måste den tiden ofelbart alfvaren varit 

 mer fruktbärande än han nu är. 



Alfvaren bringar nu föga af sig annat gräs än 

 den festuca, som jag färggräs kallat; det växer 

 här kort, en tvärfinger långt och glest, tjänar endast 

 för fåren, som gå här långt fetare och friskare, än 

 i dut bästa bete; ingen ort i Sverige tycks så vara 

 skapt för fårbete, som denna alfvaren, allenast 

 andra djur ej förtärde deras vinterföda. 



Gårdar lågo här några stycken på de ställen af 

 alfvaren, hvarest jorden är djupare och landet mera 

 högländt; ty på de sidländta ställena af alfvaren står 

 vattnet öfver allt, vinter vår och höst. 



Alfvaren var inte delad till vissa socknar eller 

 byar, om man undantager dessa små gårdar, som lågo 



