102 CARL VON LINNÉ 



kem sitta^ stå eller gå; hans händer och ben lydde 

 intet själens befallning; han talade intet, men mum- 

 lade något, hans öfre framtänder stodo rätt ut och 

 hans ögon sågo i kors; han tycktes ock knappt höra; 

 han hade smala ben, löst hull och i ansiktet var 

 mera lik en flicka än en gosse; alla hans åthäfvor 

 voro så oartiga, att man ryste därvid. Han var 

 olyckligt född, hvarken sig själf till nöjes eller pu- 

 blikum till nytta eller sin skapare till pris; af ho- 

 nom lärde andra prisa Gud för en välskapad kropp. 

 Han var ingen byting, utan han hade en sjukdom, 

 som kallas hieranosos. Modren frågades ^f ™ig. 

 om hon blifvit skrämd den tiden hon honom bar i 

 sin kved, och hon bekänner sig blifvit hjärtligen 

 förfärad öfver flera karlar, som kommo att slåss 

 med dragna knifvar och så när tagit lifvet af hvar- 

 andra; hvarpå hon märkte, att fostret sedermera låg 

 på ena sidan såsom dödt och orörligt, att ingen flöt- 

 ning med det »såsom med andra barn kändes. 



Resan ställdes ifrån Långelöt till Gärdslösa 

 kyrka; på vägen råkade vi en runsten vid öfre 

 Bågby på högra handen, hvilken var så af mossa 

 (lichen crustaceo leproso albo) öfvervuxen att man 

 i hastig förbifart knappt kunde läsa några bokstäfver. 



-FMrfc+hWMTk.- ^•MiM^•FIKI^• 



Ett litet stycke bättre fram och innan man kom 

 till Gärdslösa stodo vid kvarnbäcken tvenne upp- 

 rättade stenar, en på hvardera sidan af häcken; 

 den norra stenen hade ingen påskrift, men den södra 

 vid pass följande: 



+HIH1 ll+r|i'A«WI'i1l'l1-H- 



