110 CARL VON LINNÉ 



nerlig omständighet af själfva arten på golfstenen, 

 i det att alfvarstenen är bättre uti torra rum, men 

 hafsstenen är tjänligare att stå emot vatten; den 

 stenen, som teges på hafssidan, fuktar sig mot våt- 

 väder, spricker och sprakar mer i elden. Storleken 

 af golf stenarna var fyrahanda slag: a) alnsten eller 

 trekvarters sten af 3 kvarter i längd och bredd; 

 b) kronalnsten af 4 kvarter i längd och bredd; c) 

 finnalnsten af IV2 kvarter i längd och bredd, alltså 

 minst; d) sexhuggare af 6 kvarters längd och 3 

 kvarters bredd. Folket vid stenbrotten bräckte ar- 

 tigt sina stenar efter utmärkt vidd och längd genom: 

 huggjärnet och linjens uppläggande på tvenne axes, 

 att stenen sprack efter den determinerade linjen sedan 

 huggjärnet därpå agerat; de tvära afhuggningarna 

 skedde emot knäet eller låret, det de kallade kupera. 

 Med stenskärfven murades spislar och ugnar; af 

 dem brännes kalk, fast han ej blifver hvit, dock 

 tjänlig till murning, synnerligen den som är tagen 

 i Trosnäs. Stendammet är vid stenbrotten för ögo- 

 nen ganska skadligt, hvarför ock de, som härmed 

 mycket umgås, blifva rödögda och ändtligen ofta 

 blinda. Under själfva slipandet, då sand tillkastas 

 och stenarna afnötas, blifver ett mjöl, som med vatten 

 blandas och såsom en deg lägges omkring den undra 

 stenringen. Detta kalla stenbrytare skurler, och 

 bruka det till murande i stället för kalkbruk, då 

 det ock gör samma verkan som kalken, blifver myc- 

 ket hårdt och fast, ehuru det aldrig varit brändt 

 eller kalkadt. Så reduceras kalksten till sitt primum 

 principium — lera. Men detta skurler kunde tjäna 

 för cement att mura med under vatten, antimgen 

 sådant som det är, eller med tillsats. Försök borde 

 anställas. Tunna stenflisor läggas vid takfoten, där 

 som näfvern ligger allmänt i Sverige, då allenast en 

 liten näfverremsa lägges, där stenarna röra hvarandra 

 på sådorna, att vattnet ej må gå igenom. Vi märkte 



