ÖLANDSRESAN 111 



ock hurusom landtmannen, då han skulle göra al- 

 varen bar att bryta sten, kastade ibland stenhögen 

 den lilla matjorden, som då liksom försvann emellan 

 stenskärfven; naturen själf dikterade, att folkets skyl- 

 dighet vore, åtminstone då de gjorde en trakt i 

 alla tiders tider oduglig, att taga demia lilla matjord 

 och strö henne på det andra och hela fältet, att 

 därmed föröka den tunna gräsvallen och således för- 

 orsaka bättre betesmark. På detta sättet som nu 

 alfvaren handteras, lärer han blifva hel och hållen 

 stenrös, icke en gång åt fåren, för hvilka alfvaren 

 nu gifver så tjänligt bete och för hvilka han liksom 

 tyckes vara skapad, nyttig. Att alldeles förbjuda 

 landtmannen fördärfva dessa alfvar, vore att för- 

 neka mången födan genom sitt arbete, likväl kunde 

 ske någon medelväg med brytningen; ty många, 

 alltför mycket pickhågade på slipning och stenbrott, 

 försumma härigenom sitt åkerbruk, tillverka mycken 

 sten och sätta honom i vanpris. 



Insekter voro inga i dag synnerligen främmande 

 utom följande: aphis, mörk, med 6 rader upphöjda 

 punkter, ställda långsåt ryggen; ämnet till vingarna, 

 bakhornen, fötterna och rätta hornen svarta; låren 

 mot basen hvita. Musca, helt blek med gröna ögon 

 samt 4 rader svarta punkter ofvanpå magen, och i 

 hvar rad 5; hvit-a vingar med 4 mörka tvärstreck, 

 Phalaena, halfrunda med borstlika hår, och en dubbel 

 tvärlLnje lik en half cirkel öfver vingarna, då de 

 voro ihoplagda. 



Trädgård sågs här vid prästgården; då man frå- 

 gade efter orsaken, hvarför så sällan trädgårdar fin- 

 nas på Öland, svarades, att hjortarna om vintern, 

 då snön ligger högre än murarna, gå in i trädgården 

 och äta upp träden, utom det att hararna samma tid 

 skala dem. 



Hargropar berättades kunna göras såsom varg- 

 gropar i själfva snön om vintern, med litet kål lagd 



