112 CARL VON LINNÉ 



på brädden, sedan snön är lagd slätt att halftäcka 

 gropen, att fånga harar i stor myckenhet. 



Hagtom, som här på orten är tillåtet fritt att 

 huggas, äx ett ganska hårdt och segt träd, som brukas 

 till kvarnhjul och krubbor. 



Natten blefvo vi öfver uti Persnäs. 



Juni 13. 



Då vi bortreste om morgonen, togo vi resan åt 

 Gaxa, där landsvägen slutade sig på detta landet. 



Gräsmaskar sågos i ängarna marschera flock- 

 tals och fördärfva grödan, varande helt andra, än 

 de som här uppe i Uppland och Dalame gjorde 

 nyligen den myckna skadan på gräset; ty hvar och 

 en skråpuke (eruca) var ett tvärfinger lång, hade 

 16 fötter, gula hår mest öfver hela kroppen, grått 

 hufvud med grå hår, på hvardera sidan långs åt 

 kroppen blåaktig bred linje, här och där med svart 

 kuperad; dessa ^ linjer skiljer en smal gul linje. 

 Ryggen är svart, med 4 smala gulaktiga streck 

 längs åt kroppen, vid inskärningarna kuperade. Vi 

 kastade dem för hönsen, men de vågade sig ej på den 

 färska maten. 



Landsvägen sågs |iär först med möda anlagd, 

 med sand öfverhöljd, med mografvar afskild ifrån 

 vallen. En stor hop pigor, kommenderade af fjär- 

 dingsmannen, hade i 4 dagar lagat och höllo ännu på 

 laga en väg, som få reste och knappt kunde blifva 

 bättre. De förde på landsvägen skurler, en jord 

 utur den Jculle, där fordom en skurkvarn stått, och 

 af stenarna blifvit afnött; jag tror ej, att någon jord 

 kunde upptänk^ tjänligare för landsvägar. 



Resan låg igenom en ung ekskog, vid Långrums 

 by, full ,med hassel och skönt gräs. 



Svartmyllan sågs i mografvarna vid väg&n, 1 ä 

 IV2 kvarter ,djup och därinunder en hvit hafsand. 



