120 CARL VON LINNÉ 



vi väl blifvit smorda, då vädret lugnade och hafvet 

 stillade sig. Vi skyndade oss till stranden, styrandes 

 båten rätt åt Blåkulla, ett berg, som syntes 2 mil 

 ifrån oss stiga helt blått, likt en half glob, upp ur 

 vattnet, och tycktes liksom löpa undan för våra 

 flitiga roddare. Medan sjöfolket berättade, att man 

 ej borde kalla det Blåkulla utan Känningen eller 

 Jungfrun, ty annars upptändes storm och man komme 

 i lifsfara, begynte nordan kasta vågorna och en 

 stickande storm att stjälpa båten; alla måste vi då 

 arbeta, med största lifsfara uttröttade kommo ändt- 

 ligen fram, men hafvets svallande med stark sjö- 

 gång hade så när slagit oss sönder mot klipporna. 

 Blåkulla är en liten ö, emellan Ölands norra 

 udde och Småland belägen, den käringar och sagor 

 deciderat åt Pluto, men ej åt Neptun, fastän den se- 

 nare tycktes taga henne mer i protektion ifrån ök- 

 namn; de säga allmänt, att alla trollpackor hit skola 

 resa (sannerligen en rätt besvärlig resa) hvar skär- 

 torsdag; men den som en gång varit här på orten, 

 lärer aldrig mer resa hit, och nog finns orsaken 

 till fabeln: ty om någon ort i världen ser hiskelig 

 ut, är visserligen denna en af de grymmaste, där- 

 för man ock henne kort beskrifver. Här äro berg 

 till vallar, och inom dem en låg löfskog af ek, 

 björk etc., åter högre berg, sedan småskog, än högre 

 berg, och ändtligen de allra högsta ofvanpå; bergen 

 äro stenklippor af röd spataktig bar sten, öfver- 

 vuxna med en becksvart lichen, qui lichenoides 8 

 Dil., som klipporna alldeles betäcker och gör 

 svarta, hvaribland lichen cinereus arboreus mar- 

 ginibus pilosis major Vail. växer upp ur själfva ber- 

 get helt smal och upprätt; dessa bägge tillsammans 

 med de meteorer, som uppstiga utur hafvet, göra att 

 Blåkulla synes på långt håll blått. Med största 

 möda voro vi mäktiga klifva uppför dessa höga 

 samt branta bergen och emellan de stora klippor, 



