ÖLANDSRESAN 121 



sam ligga liksom kastade på hvarandra. Löfskogen 

 stod som små lundar eller trädgårdar uti afsättning- 

 arna af berget, bestående af träd knappt 2 famnar 

 höga, fast stammen på eken ofta kunde vara tjock 

 som en karl; sågs ock någon ek på flacka berget, 

 låg hon med stam och grenar nedtryckt till jorden 

 och liksom krypande. Dessa lundar voro så ihop- 

 vuxna, att näppeligen någon människa utan yx kunde 

 penitrera, och det som sällsamt är, ofta af själfva 

 hedera arborea, som här öfverallt löper, så ihop- 

 flätade som ärtor af snargräs. Lystnaden sporrhögg 

 oss, att vi ej afstodo förr än vi kommo midt uppå 

 denna ö, där vi sågo henne öfverallt: i norr och 

 söder det vilda hafvet, åt öster Öland med åtskilliga 

 kyrkor och Borgholms slott, i väster Småland med 

 en liten af lång ö, Förön kallad; åt norra sidan var 

 mindre skog på den, mer glatt och vågorna bröto 

 sig uppför bergen. Mot södra änden var i själfva 

 bergsklippan liksom en kammare. Allra öfverst på 

 berget voro små uttorkade kärr. Vid stranden af 

 själfva klippan sågos djupa kaviteter och aflånga 

 kanaler af hafsvågorna skurade och urgröpta; i 

 högsta bergsklipporna gingo liksom vågor till ett 

 tecken att hafvet här fordom rasat. Kullerstenar 

 lågo i stenrös helt glatta, uppkastade af hafsvågorna 

 så långt ifrån vattenbrynen, som en karl kunde kasta 

 en sten; ja i dälderna ofvanför de största berg lågo 

 äfven dylika stenrös, men med lichene crustaceo 

 leproso alldeles betäckta, till ett tecken att hafsens 

 vågor ej rasat här i går. Här sågs inga tecken efter 

 människor, utom endast en trojeborg, lagd af små 

 lösa stenar ofvanpå en klippa, utan tvifvel af någon 

 här för motvind liggande sjöman. Här sågs intet lef- 

 vande utom en vild bock, som språng ibland klipiporna 

 med sin get, och några svarta svärtor, som svängde 

 sig kring Blåkulla stränder. En död simpa utan horn 

 eller benvårtor låg uppkastad till landet, med sina 



