128 CARL VON LINNÉ 



man då stora sanddriivor ligga liksom stora snödrif- 

 vor vid sidorna af skogen, i sig begrafvande de 

 stora furuträden, att ofta näppeligen en tredjedel 

 af talltoppen kunde koxa upp utur sanden, på sand- 

 drifvornas inre sida. Således förkväfdes efter hand 

 träden, då sanden inte lämnade något regnvatten 

 eller fuktighet igenom sig, till trädets föda. Alltså 

 förfalnade de yttersta träden efter hand, och sand- 

 drifvan flyttade sig årligen allt mer och mer inåt 

 skogen. Det var artigt löpa på dessa sanddrifvor, att 

 botanisera emellan talltopparna. Sanden var inga- 

 lunda lik skånsk flygsand, utan långt gröfre hafs- 

 sand, dock helt hvit, bestående af klar kvarts och 

 ganska litet rödaktig spat, men så grof och ojämn, 

 att han ingalunda till skursand tjäna kunde. Sand- 

 drifvorna voro på den sidan, som låg utåt fältet, 

 helt flacka, med idel vågor och rylor såsom en 

 hafsbotten öfverdragna; men på den sidan, som stod 

 inåt skogen, voro de så branta, att man näppeligen 

 kunde gå dem uppför, och vid pass af 4 famnars höjd. 



Sandhafre växte såsom tufvor på dessa sänd- 

 berg och förhindrade sanden att bortblåsa; vi sökte 

 uppgräfva rötterna, men de gingo så djupt, att ingen 

 botten vinnas kunde, till tjockleken af segelgarn, delte 

 sig uti oförlikneligt många ramos och gjorde öfverst 

 liksom kvastar af gamla förtorkade och styfva blad. 

 Denna sandhafre är densamma, som holländarna bruka 

 sätta på sina dyner, att de af sand må fästas, den 

 man ock förskrifvit för skåneslätt. 



Sandstarren, ett gräs, som tillförne i Sverige 

 intet varit upptäckt, växte under sanden, med 

 några famnars långa krypande rötter, uppsättandes 

 merendels emellan hvart kvarters spatium en liten 

 stjälk och blad, liksom den hade varit planterad efter 

 snöre. Detta gräs lärer oss själfva naturen an- 

 vända till nytta vid flygsandens dämpande, fast ingen 

 intill denna dag tänkt härpå. Detta gräs med det 



