ÖLANDSRESAN 181 



stenar, äro ofelbart petrifikationer; ty man finner 

 här ofta sådana darter alldeles ihåliga, att crusta 

 och dissepimenta ligga helt tomma. 



Eschara membranacea täckte de flesta kalk- 

 stenar, som här lågo i kalkgrufvorna jämte hafvet, 

 hvilka nu st-odo fulla af vatten, men strax före hösten 

 äro uttorkade och då brytas. 



Bufo eller en stor padda fanns under kalk- 

 stenarna, hon var svart med grofva vårtor beströdd; 

 bakfötterna voro slutna såsom på en gås, hade 6 

 fingrar, af hvilka den innersta var minst, de andra 

 i ordningen längre, men den yttersta något kortare 

 än den nästa. Framfötterna hade allenast 4 tår och 

 dem nästan lika långa. Vid öronen låg liksom en 

 aflång upphöjd blåsa. Under hakan var hon gul. 

 Magen var bred, blek och bestänkt med mörka 

 fläckar, äfvensom låren, hvilka voro än mer mörka. 



Skogsdufvorna flögo hoptals i skogen och esom- 

 oftast ringdufvor, hvilka senare kallades af själfva 

 lätet skjututor. 



Resan fullföljdes jämte östra stranden af västra 

 udden, som i norr slutade Öland. Här sågs int-et nytt; 

 allenast några skeppsvrak prydde stranden, ty de äro 

 bär på orten en prydnad. 



Skeppsvrak kallar jag bildhuggerierna, tagna af 

 olyckliga skepp, som uppkastas till dessa stränder. 

 Man ser dem ställda öfver portar och visthus, nu 

 som sjöhästar, nu som hvalar, lejon eller helgon, 

 I ofelbart hitkomna förrän dykerisocieteten blef in- 

 ! rättad. Inga förtretJigare spektakel kunna upptänkas 

 iför dem, som resa på norra trakten af Öland, och där- 

 ifrån ärna sig till sjöss, än förtro sig åt det osäkra 

 hafvet. 



Vältra uddens yttersta spets böjer sig i öster 

 åt en liten ö. På denna spetsen är en plan, stor som 

 ett torg, som står öfver vintern under hafsvattnet. 



Nordligaste udden af Öland hade en sällsam 



