ÖLANDSRESAN 133 



såsom bonden i England och Normandiet, att pressa 

 det sköna cider eller äpplemust, som ofta täflar 

 med vin, och är långt angenämare än hafsvattnet, 

 af hvilket man såg folket vid kalkbrotten ofta släcka 

 sin törst. 



Oxlarna stodo nu i härlig blomma, deras bär 

 ätas om hösten, sedan de blifvit frusna, men förrän 

 frosten kommit, stekas de här, om de skola ätas. 

 Trädet brukas här inte, utan endast till kuggar i 

 kvarnhjul. 



Primula 2 märkte vi endast växa där kalljord 

 var, och allt gräset blef kort. 



Lin sades ej växa här, emedan landet låg sid- 

 ländt, att landtmannen något måtte förebara, då man 

 förebrådde hans kvinnfolk, som gingo i öfverdelar 

 par ménage; ty de få, som ägde lintyg, hade inga 

 sådana öfverdelar uppå sig. 



Neptuni åkrar få vi lof kalla ett fält, som låg 

 en åttondedels mil ifrån Torp invid själfva hafsstran- 

 den, af ett bösskotts bredd och några bösskotts längd. 

 Detta fält såg ut som åkrar i Skåne eller Uppland, 

 där de väl ryggas att vattnet må afrinna; ja det 

 var så likt, att man kunnat heligt försäkra, det plogen 

 och intet annat sådant kunnat åstadkommit, om man 

 icke rört det med händerna och märkt att det var 

 idel grus af sönderstött flissten, som stormen och 

 hafvets vågor kastat långt uppå landet, men, då 

 vattnet skulle tillbaka rinna, alldeles så skilt som en 

 åker. 



Kalkugnarna, som här framåt sågos jämte stran- 

 den, voro merendels 5 alnar höga, och 4 alnar 

 breda; där bägge småugnarna, inåt, mer lutade ner 

 åt jorden, på det veden och elden lättare måtte komma 

 in. Under bränningen märkte vi de öfversta, sten- 

 arna i ugnen vara liksom med hvitt rimfrost öfver- 

 dragna; folket sade oss, att det var falaska, men 

 då vi uttogo heta stenarna, märkte vi att det var ett 



