44 SVENSKT FOLKBIBLIOTEK. 



undrade på mitt papper, penna, bläck och skrifställ» — — — — 

 stjärten räckte icke utom kroppen ; hon hade hvarken tagg eller någon 

 dylik skrämmande hvasshet; icke heller fanns i munnen någon gadd. 

 Ty föll jag i förundran, hur det kom till, att renarna skulle med 

 sådan fasa rymma undan för sådana, som dem inte såra kunde. Två 

 dagar därefter, då jag hade skärskådat renarnas ryggar med deras 

 många broraskulor, blef jag varse, att alla bromskulorna voro midt 

 uppå öppna genom ett trindt hål, som var så stort, att man lätte- 

 ligen kunde träda en gåspenna däri, om icke något annat innantill 

 stått emot». — — — 



Linné tryckte på några bromskulor och klämde därigenom ut 

 några puppor. Dessa lade han jämte något renhår i en ask. Om 

 några dagar fann han, att pupporna utvecklats till sådana flugor, 

 som oroade renarna. 



»Sedan», skrifver han, »märkte jag på renen, hvar dag vi reste, 

 att denna flugan följde oss hela tre till fem timmar i sänder och 

 alltjämt flög mot renens rygg eller strax efter honom. Hon höll 

 stjärten stilla utsträckt och förde på dess yttersta ände ett hvitt ägg, 

 så stort som ett litet senapskorn. Jag hade min största fägnad att 

 hela dagen igenom se denna fiuga såsom min trägna följeslagarinna 

 ofta tröttna upp förr än jag, särdeles om luften var kall. Hon var 

 så varsam och rädd om sitt ägg, att hon ingalunda tordes släppa det 

 från sig ned på renen, om han icke stannade och stod stilla. Så 

 envis var hon att följa efter renen, att hon omsider tröttnade alldeles 

 bort och föll af matthet ned på snöbergen, så hon kunde tagas med 

 händerna, såsom om hon varit alldeles död. Men genast därefter, 

 då hon allenast legat på snön och flåsat som ett trött bi, flög hon 

 upj) till nästa gröna fläck, där hon hvilade sig vid pass halfannan 

 minut, innan hon åter flög upp och började följa sin kära ren i 

 hamn och häl efter. Ingen lapp visste, att dessa flugor voro vällande 

 till renarnas kulor. 



Här kunde man med förundran skåda Skaparens stora mäster- 

 stycke: huru han värnat dessa flugor och gjort dem ludna, liksom 

 lappen i sin niudd, att de icke måtte frysa ihjäl pä dessa kalla nord- 

 ländska och snöfulla berg; huru Gud tillagat en ymnig föda för deras 

 små ungar hela vintern igenom, den de få af renens varma blod, 

 liksom ett foster i sin moders kved; huru kunde Gud ha innästlat 

 dessa usla kräken i vinterläger på ett så lämpligt sätt, då han satt 

 dem inom huden och utom musklerna på kroppen, det är på ett 

 ljumt ställe, där hvarken för stark värme eller köld finnes; huru 

 Gud utkorat renens rygg därtill och icke dess sidor eller buk, att 

 han ej skulle kunna lägga sig ned och sålunda klämma dem sönder; 

 huru Skaparen däremot klädt renen med så täta hår, att intet krea- 

 tur fått dem tätare, hvaraf kommer, att då håren om sommartiden 

 äro längst och skola gå af, alla sta upprätta pä ryggen och lossna 



